שנת העטלף

מאת

שָׁרִיקָה

כולל ילדותי ברחביה

שנת העטלף

שָׁרִיקָה (שרה) מולכו

© כל הזכויות שמורות לשרה מולכו, ראשל"צ, סתיו 2016, כולל המהדורה האלקטרונית החינמית בהוצאת מנדלי מוכר-ספרים ברשת. [טקסט זה מ-2016 כולל תיקונים ועדכונים לגרסת הטיוטה שלא לפרסום שנכתבה ב-18.3.1993] הזכויות לתרגום הטקסט בלבד לספרדית © בידי מרים נהון בן-עזרא.

אין לשכפל, להעתיק, לצלם, להקליט, לתרגם, למכור, להפיץ או לאכסן במאגר מידע ללא אישור בכתב מבעלי הזכויות. העתקה והפצה של ספרים דיגיטליים פוגעת בקניין הרוחני של היוצרים ואסורה על-פי חוק.

אודות המחברת וסִפְרָהּ

שָׁרִיקָה (שרה) מולכו, ילידת ירושלים, סיימה תואר-שלישי בפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטה העברית בנושאי החדשנות והפצת-החידושים (ב-1974). מאז 1959 לימדה סוציולוגיה, כולל חדשנות וסוציולוגיה-כפרית, באוניברסיטאות של ירושלים ות"א, לרבות בפקולטה לחקלאות ברחובות; וזאת בעקבות עבודתה ביישום התמחותה במחלקה להתישבות בסוכנות היהודית ובמשרד החקלאות, וכן במרכז לחקר ההתישבות ברחובות. החל בשנות ה-80' – פנתה ללימודי אמנות במדרשה לאמנות, ששכנה אז ברמת-השרון.

מהיותה ככל הידוע מצאצאי האנוסים, חקרה בין השאר גם את אנוסי פורטוגל בימינו שחזרו ליהדות הנורמטיבית, בכפר האחרון בו נותרו עדין במבנה הקוואזי-קהילתי הכפרי המקורי שלהם, סביב שנת 2000, ר' באתרה במרשתת: www.mybelmonte.com. כיום היא מתמסרת להנצחת שושלתה בארץ, מאז הגעת אבותיה מיוון (החל ב-1890~) ועד לימינו, לרבות בחוברת קודמת (מסתיו 2016), בשם "שׁוּלְיַת-הכובען מפריז", ובמאמרים אחרים.

ואלה דבריה אודות ספר זה:

האדם הוא תבנית נוף מולדתו: הזיכרונות, הרשמים וההגיגים שלי שבכאן, מקורם במרחב של רחביה של ילדותי ונעוריי, שהתפרסה בין טחנת הרוח [בשעתי - מרוטת כנפים], לבין מנזר האבן שבעמק המצלבה. בין השאר העליתי כאן את רשמי אודות משפחתי במבט אנתרופולוגי-תרבותי, ובעיקר אודות סבי יצחק-יהודה כהן, יליד יוון שעלה ב-1890~ לירושלים העתיקה. בלעדיו שכונת רחביה, לצד מפעלים ציוניים חשובים אחרים, כחברת האשלג לחוף ים המלח, או חברת החשמל בנהריים, ועוד - לא היו קמים.

מהיותי חוקרת-חברתית, חמולת כהן המאטרנלית שלי מצאה לנכון להטיל עלי את הכתיבה על סבא, שזכר תרומתו להגשמת הציונות הלך ודעך בעיני הציבור, אך לא כך הוא בעיני חוקרי ההיסטוריה של הישוב! ר' למשל את הערת הנ.ב. שבסוף האפילוג הנקרא כאן "בסוגריים", אודות מחקר עדכני מרתק עליו, שפורסם בדצמבר 2015. למעשה, השכחה קרתה בעיקר באשמתו-שלו, כי כל חייו היה נאמן לנורמות של קבוצתו האתנית, הס"ט, שאותן כפה גם על בניו ובנותיו הצברים: שלא להתפאר ולא לפרסם קיום מצוות של מתן בסתר וגמילות חסד מצידו. אך אנו, נכדיו - בין אם נותרנו בירושלים ובין אם התפרסנו בארץ וגם בעולם – מהיותנו דור שני לבניו הצברים, החלטנו לוותר על נורמות אלה של צניעות, כדי ליידע מחדש את הצבור הרחב ולשמר את זכרו וזכר מפעליו הציוניים.

תוכן העניינים

1. שער

2. כותרת

3. זכויות

4. אודות המחברת וסִפְרָהּ

5. הקדשה

6. תוכן העניינים

7. תוכן הצילומים

8. מבוא

9. היַמְבּוּל

10. איש-טבח-שמו

11. מלאך-המוות-של-התינוקות

12. לא מזכירים את החבל

13. שְׁעָרַיִךְ, יְרוּשָׁלַיִם

14. בריחת האוהבים

15. המלאך השיכור, או: נקרא לילד בשמו

16. השעון בקפה רחביה עמד מלכת

17. "הגדת הציפורים"

18. שתיקותיו של סאדאת

19. שעון הקוקייה של קָטָה

20. כַּרְמִי שֶׁלִּי

21. אֶרֶץ וְדָמֶיהָ

22. חֶרטְרוּדיס

23. בּוֹגוֹס

24. זהב ניגריה, או: דיווח עיתונאי

25. גם כן חתונה

26. חוּבֶּזָה

27. הַקוֹמְבִּינִיזוֹן

28. מן החלון

29. "בית הגדוד"

30. חשבון הנפש אבד

31. בְּסוֹגְרַיִם

32. נספח א'  –  מאמר של י"ר מלכו לרגל מות חותנו י"י כהן.

33. נספח ב'  –  מובאות ממאמרו של ד"ר צבי אילן, בשם "עלילות האדון כהן",

34. נספח ג'  –  מאמר של דוד עמית

35. נספח ד'  –  מכתבי לד"ר יצחק נוי מ-2009, בצרוף אחד מנספחיו, ותוספת מ-2016

36. נספח ה'  –  עדויות שאינן כלולות בספרו של הלל כהן (2013):

37. נספח ו'  -  שירים

38. הַשׁוּלָמִית נוּסַח 1948

39. עֵמֶק-רְפָאִים

40. מִסְעָדָה

41. יֻמְרָה?

42. אֶתְגָּר

43. מִגְדָלִים בְּאַסְפָּמְיָה

44. סַנְטַנְדֶר – עִיר בִּסְפָרָד

45. שִׁירָאִין עַל הַחוֹף

46. הערות שוליים

47. פרטי מהדורה אלקטרונית

48. ילדה טובה ירושלים

תוכן הצילומים

הסתוונית של יֶרַח אוגוסט בצפון ספרד, 1968 – שער

רִקמה וכלים משולחנה של אִמִי, אָלֶגְרֶה מָלְכוֹ

יַמְבּוּל טורקיז (ממיקונוס, 1964) בציור "בית אבי", שריקה

"יהודיות ירוקות" על הצלחת, ציור, שריקה

אסתר עם רוזה הניצבת ואסתרינה הישובה בשלהי מלחה"ע ה-1

אלברט בשלהי מלחה"ע ה-1

רוזה בצעירותה בשלהי מלחה"ע ה-1

סבא וסבתא עם בתם רוזה ובעלה, מצרים, שלהי שנות ה-20 של המאה ה-20

התמונה המשפחתית של בית-סבא ב-1920 בירושלים

פיקניק באזור יריחו ב-1921, בו מתחפשים האורחים היהודים למארחיהם הערבים

אמא-אָלֶגְרֶה לאחר שובה מפריז ב-1919

אמא-אָלֶגְרֶה בהגיעה לפריז ב-1912

קווים לדמותו של מוּשִׁי, 1971

הפרסומת המודרנית של סבא – מתקופה מאוחרת יותר [באדיבות דליה ברמן ודוד טרטקובר]

אירוסי הזוג המאושר, אבא ואמא, 1920

תשע הקטנה, 1989

רַ-שֶׁל ביום נשואיה, 1950~

שׁוֹתָא רוּסְתַּוֶילִי – מחבר עוטה עור הנמר במאה ה-12

הילדה שהייתי בימי רגינה ורז'ינה, בבית – על כיסאות מעבודת בצלאל, 1940~

צילום תחילת בנייתה של רחביה, 1922

מפת רחביה כיום, המאה ה-21

העתקה ידנית מתוך הגדת הציפורים מימי הביניים

על הגג עם רז'ינה, לקראת נשואיה ב-1941

צוֹצלת בנחיתת אונס במרפסת בתל-אביב, לצד מֵי הסוכר שלה

הציפור הפורטת על נבל

בצל כְּליל החורש, עם בכירי אגף ההדרכה במשרד החקלאות, 1965

קָטָה מדפדפת בעיתונים בסלון ביתה, שנות ה-80

בצלים תלויים במרפסת המטבח של קָטָה

מציורי הקיר הקדומים במערת אלטמירה

"הצל הענק" שהטלתי, ההופך את הסתוונית למשנית – כביכול

יוסל ברגנר, Destination X [באדיבות גלריה דן בת"א]

הפרח העקשן שצמח כל קיץ בגן ביתי בתל-אביב משנות ה-80 ואילך

תקופת מכנסי ההתעמלות, שנות ה-40

שתיים משלוש הגרציות, בהתבגרן, 1989

הצורף הציוני ממצרים מתאר לעצמו ב-1942 [בימי-רומל!] את הדגל העברי שיעוצב לכשתקום מדינת ישראל

הפארק ע"ש קאמפו דה-אוריאל בנווה דניאל

אסתרינה בצעירותה

הכרית הרקומה עם הכתוביות בידי הגיסה שבאה מעבר להר בשנות ה-90

חֶרטְרוּדיס הנרצעת באחד מבתי הקיץ שלה, 1994

התוויות מהנדוניה [trousseau] של אמא מתחילת המאה ה-20

הבול המנדטורי של קבר רחל והעץ

רקמת תחרה לדוגמה

הצ'יף בהרמונו שבניגריה, על רקע כתביו מא"י, מ-13.1.1945

המיועדת להיות מלכת שבא מס.  VIיחד איתי – נסיכת החצר אולי, בראשית שנות ה-40

"מימין לשמאל"

ניסיון [נואל?] לחקות בשנות ה-60 את הנוהג משנות ה-20 להצטלם... בקומביניזון דאז דווקא!

אבא, בהיותו מוכתר רחביה, בשנות ה-30~

יוסל ברגנר, "הכלה וצייד הפרפרים" [באדיבות גלריה דן בת"א]

הלוגו של חברת "נוגה פילם"

יוסל ברגנר, "צֵיד-הפרפר" [באדיבות גלריה דן בת"א]

פעולה צופית בגדוד רעים של שבט מודיעין בעמק המצלבה, 1950~

יצחק רפאל מלכו מקבל את עיטור יקיר ירושלים מראש העיריה טדי קולק והנשיא שז"ר, 1968

הגדוד במיטבו, בחזית צריף שבט מודיעין ברחוב עזה בניקיון הכללי של ערב כיפור, 1952~

שלושה מארבעת אחייניי ב-1948

"מסמך מצולם": פרידת ועד הכיתה מהמנהל/המחנך בסוף השמינית, קיץ 1953

פרח הקיץ העקשן מגני שבתל-אביב

היונה של קָטָה על אדן חלוני בסנטנדר, 1993

פוליפוטו, 1938~

רִקמה וכלים משולחנה של אִמִי, אָלֶגְרֶה מָלְכוֹ.[1]

מבוא

האדם הוא תבנית נוף מולדתו: במורד המערבי שבין טחנת רוח די צעירה אך מרוטת כנפים מעל, לבין מנזר אבן עתיק-עתיק המוקף עצי זית בעמק, התרווחו להם ילדותי ונעוריי. הפרקים הבאים הינם זיכרונות, רשמים והגיגים שמקורם בתקופה זו ובנוף זה. הם מתפרסים על כל סביביו של מגרש הטניס השכונתי, בסמטאות, בגנים ובבתים שבאותו צלע-הר. ובל יטעה הקורא: אין אלה נופי חו"ל, שכן הוֹרָתי ולֵידתי ברחביה שבירושלים דווקא. והטחנה המדוברת – שופצה בינתים לתפארת והפכה למרכז קניות ברחוב רמב"ן.

אפשר לראות ברשמים אלה, השזורים בהווי הירושלמי המעורב, גם היסטוריה משפחתית, שנכתבה החל מ-1992, ואוי לאותה הבושה! בפזורת תל-אביב דווקא, ולאחרונה גם בראשון-לציון... למעוניינים, הגירויים החיצוניים לכתיבת פרק זה או אחר מפורטים אם בפרק חֶרטְרוּדיס ואם באפילוג הקרוי בסוגריים.

תודה לשארים ולחברים שקראו את הפרקים והעירו הערות במשך השנים, והוסיפו לי מן הידוע להם: הייתם קהל אוהד נהדר, או לחלופין – קהל שבוי. לכם התודה ועלי האחריות לכל הכתוב. זה המקום להודות לכל קוראי הטיוטות על עצותיהם והערותיהם.  האחריות לכתוב מוטלת עם זאת עלי בלבד. לאפרת טורג'מן תודה מיוחדת: לולא עזרתה ועצותיה כתב-היד הזה לא היה מגיע לא לבית הדפוס וגם לא לפרסום מקוון כ-E-BOOK.

הכתוב כאן דומה לבצק שמרים: היה עליו "לנוח" בטרם פרסומו הסופי[2].

שָׂרִיקָה

סתיו 2016

היַמְבּוּל

בלילות החורף הקרים – מה עושים? מתכרבלים מתחת ליַמְבּוּל האדום במיטתה הרחבה של אמא, מכל צד וכיוון אפשרי שנותר לאחר שהיא ומשמניה כבר התמקמו בה. מיטתה של אמא – בטרם התנחלנו בה גם אנו – היתה טריטוריה. לפי המורה לגיאוגרפיה: טריטוריה היא שטח גדול המאוכלס ע"י אנשים מעטים. ואילו אנו, זה עתה שינינו את ההגדרה הגיאוגרפית של המיטה. במבט לאחור, גם המורה לגיאוגרפיה עצמה היתה טריטוריה הראויה לשמה.

היַמְבּוּל, מאידך, הוא שמיכת צמר יוונית כפרית, או לחילופין: שטיח – הכל לפי השימוש. הוא ארוג מצמר טבעי גס, בצבע לבן גולמי או אדום מסורתי, והוא שעיר מאד. וכמו קיפי מ"רחוב שומשום" – שערו דמוי פתילים. כשהייתי בגיל טרום עונשין, נהגתי לתלוש לי להנאתי את שֵׂער היַמְבּוּל, ולומר לאמא ש"זה בשביל החנוכיה". כי בחנוכיה שלנו דלקו פתילי צמר גפן צחורים, מתוצרת בית, ששטו על שמן זית – כל אחד בגביע קטנטן משלו. חנוכיה של פתילים אדומים, פרי הבציר האחרון מן היַמְבּוּל, היתה באותם ימים משאת נפשי.

עכשיו כולנו מכורבלים מתחת לכנפי היַמְבּוּל – או אמא – הכל לפי הדימוי העצמי הרצוי, ולפי הגישה לנושא התלות בהורים...

ובכן, מיטתה של אמא, כמו מִטות כולנו, אינה כתמול שלשום. מאז פרצה הסערה, והחלו הגשם והברד, ופשטו השמועות על שלג הצפוי בירושלים, עברנו כולנו לישון בחדרים המזרחיים של הדירה. אמא היתה מעבירה אותנו כל חורף, בחטף, לפעמים באמצע הלילה, בתואנה ש"הילדים פוחדים מרעמים וברקים, ואלה מאיימים פחות בצד מזרח." האמת היתה, כמובן, שהיא עצמה פחדה מן הרעמים; ובמזרח, כשכולנו צפופים אתה בחדר, ואולי אף במיטתה, הרגישה מוגנת יותר. ואבא הֵשִׂים עצמו כמי שאינו מבין את התרגיל.

הקומקום מוצב כבר על תנור הנפט העגול: זה הזמן למוֹאַבֶּט [moabet].

מוֹאַבֶּט זורקים. לזרוק מוֹאַבֶּט אפשר רק בניחותא. צריך חברה מתאימה ומצב רוח נינוח. אם לא – זה לא ילך. כי מוֹאַבֶּט היא שיחת רעים, בה כל אחד "זורק" את דבריו לזירה הכללית, האחר אמור לתפוס אותם ולפתחם, או לסתור אותם, כרצונו, ולהטיל אותם שוב לרשות הרבים. בית הקפה, או הסלון, הם מקומות ראויים מוֹאַבֶּט. אבל המרפסות אינן פסולות, וניתן לתפוס שיחה שלוה גם על המדרגות, או בגן. ואין לזלזל בשולחן האוכל, או אפילו – במרחבי היַמְבּוּל...

אבל התענוג האמיתי היה, בכל זאת, להתעורר בבוקר הבא לקול קריאותיהָ של אמא: "ילדים! שלג!!" שאז, כמובן, היינו מזנקים מיד אל החלונות, והמתאימים לצרכינו היו הצפוניים: שם נערם, יחסית לצדדים האחרים, השלג הרב ביותר, ושם נקבע אם יש טעם לעצב איש שלג כשנצא החוצה. ליֶקִים שבשכונה, לרבות אלה מביניהם שערב קודם נטלו חלק במוֹאַבֶּט, לא נמצאו כנראה חלונות צפוניים. הראיה – גם כשכמות השלג לא הצדיקה זאת, יצאו מיד מבתיהם עם מחליקיים בקריאות שמחה: "מוּתִי! מוּתִי!" אלא שאני לא הצלחתי להבין מדוע עלי למוּת בדיוק כשהם צוהלים כל כך! אז עוד לא ידעתי כי "מוּטִי" בשפתם היא אמא... בעלי המחליקיים מיהרו מערבה, אל עמק המצלבה, בתקוה שהעמק, יותר מאשר הרחובות אלחריזי, רד"ק, או בן-מיימון, יזכיר להם מקומות אחרים וזמנים טובים יותר... כי הימים ימי מלחמת העולם השניה.

מה הפלא שאף בשנות בגרותי, כל עוד היתה אמי בחיים, אפילו צל של סיכוי לשלג – החזיר אותי לירושלים מכל מקום בארץ, ובכל מצב. וגם אם נחסם מעלה הקסטל, הרי תמיד נמצאה הרכבת! ואמא ידעה, והציצה מן החלון לראות אם כבר הגחתי מאחורי הטחנה קצוצת הכנפיים... מה הפלא שגם כיום, הרבה לפני שהמושג "שלג" מצייר לי במכחולו הקר – כמו לאחרים – נופים בלבן רך, פורס הוא מול עיני מרחבי דשא חמים של יַמְבּוּל אדום... טריטוריות שלמות...

יַמְבּוּל טורקיז (ממיקונוס, 1964) בציור "בית אבי", שריקה, שלהי שנות ה-80, אקריליק על בד

איש-טבח-שמו

היה סוג של מוֹאַבֶּט נשי, בו בנות השיח היו לרוב אמי עם אחיותיה, או עם אחרות. את המוֹאַבֶּט הזה, שאקרא לו "המוֹאַבֶּט של איש-טבח-שמו", ניהלו בגזוזטרה כשהן ישובות על כיסאות. לי היה שמור באותו המקום שרפרף קטן למרגלותיה של אמי. אגודלי בפי – אגרתי כך אוצרות בלומים של ידע, ולא רק בבישול.

לרוב החל המוֹאַבֶּט הזה בהצהרה של אחת הנאספות כי היום היא שְׁפוּפה, בעצם. פשוט מצוברחת! לזה הן קראו "סִיקְלֶט", "יש לי היום סִיקְלֶט כזה! הכל מעיק עלי, ואין לי כמעט אוויר לנשימה..." וכל היתר תרו מיד אחר תירוצים להסביר מדוע: החום/הקור, החדשות וכדו'. לאחר הרבה שנים הסקתי כי מקורו של המונח סִיקְלֶט [=מצב רוח] בשורש שעניינו דבר החוזר חלילה במחזוריות מעגלית [=cycle]. גם המילה "בִּיסִיקְלֶט" [=אופניים] – וזה מה שהיה לנו, הילדים – נובעת מן הסתם מאותו השורש. או אולי המקור תורכי דווקא? אינני חושבת שהן נתנו דעתן על הצד הבלשני שבכך. לעתים קרובות היו מנהלות את המוֹאַבֶּט תוך כדי ספירת עיניים במלאכת הסריגה: "יש לי היום סיקלט כזה, שלוש-ארבע-חמש! הכל מעיק עלי, שמונה-תשע, ואין לי כמעט שתים-עשרה...". יש להזכיר בהקשר זה את ה"פרצוף של יום חמישי", או חמור ממנו – ה"פרצוף של תשעה-באב", ש"הולכים טוב" עם הסִיקְלֶט. יום חמישי למה? כי מצב-רוח ופרצוף כזה יש לבָּלַבָּייַסbalabaias]  = בַּלָבּוּסְטֶעס בלע"ז, ובעברית: "בעלות הבית"], בטרם נתן להן הבעל את דמי השבוע לכלכלת ביתן, דבר שנהוג היה לעשותו בכל יום ששי.

הנושא המרכזי במוֹאַבֶּט כזה היה תמיד הפָסוּלְיָה, הלוא היא השעועית הירוקה. לרוב היתה זו דודה רַשֶׁל, בָּלַבָּיָה למופת, שהעלתה את הנושא בשקיקה רבה: "הפָסוּלְיָה שקניתי היום נראית נהדר, ממש טרייה, איש-טבח-שמו! מחר אבשל אותה." כך נשמעו הדברים באזני כשהייתי בגיל הגן, ונדרשו לי עוד אי אילו שנים עד שהבנתי כי לא בשֶׁף צרפתי זה או אחר עסקינן, אלא בריבונו של עולם, ישתבח שמו...

וגם מחיר הפָסוּלְיָה היה תת-נושא נדוש מאד. לעתים קרובות נכח גם הנושא עצמו בזירה: בתוך קערה גדולה שכבה לה הפָסוּלְיָה המוריקה, שכורה מרוב טריות, ולצידה עוד שתי קערות נלוות, לקליפות לחוד ולשעועית הקצוצה לחוד. ואז גויסו הסִינָרים, התנופפו הסכינים, ומכל צד התקבצה ובאה לה הירוקה-הירוקה הזו, למצוא את מנוחתה הנכונה בקערה הנכונה...

אם עונת השנה לא אִפשרה דיון על השעועית הירוקה, הנושא עבר אוטומטית אל השעועית הלבנה, שנאכלה עם אורז: הפִיז'וֹנֶס [fijones], וגם מקום המוֹאַבֶּט הועתק פנימה. איש-טבח-שמו אוזכר גם הפעם, וביתר שאת, תוך תיאור מדויק של ההנאות הצפויות לאוכלים. ובאמת גם כיום כאשר נקרית בדרכי קערת שעועית מהבילה על הררי אורז לבן, מצטלצל באזני בבלי דעת האיש-טבח-שמו המתבקש מאליו, ובאותו הניגון של דודה רַשֶל...

לימים, כאשר הזדמנתי לפריז והכרתי ענף אחר של המשפחה, הבנתי עד כמה הירושלמיות היו תמימות כעכברות השדה מן הספרות, בהשוואה לעכברות הכרך פריז: אלו נהגו לרדת פעמיים ביום [!!] אל הירקן השכונתי, כי "לא יעלה על הדעת" לבשל פָסוּלְיָה שנקנתה בבוקר – לארוחת הערב! ועל פָסוּלְיָה מאתמול – אין מה לדבר! ובלי פָסוּלְיָה בכל ארוחה – הרי לא יתכן כלל... אלא שבעוונותינו בפריז הוטבלה זו לנצרות, ביחד עם העגבניה והבצל השלם, אשר על כן נקראה haricots verts. ובכל זאת – ישתבח שמו בעניין הטעם! וכמה שׁילמתְ היום אחרי הצהרים? כה אמרו זו לזו הדודות בקפטריה בשׁאנז-אליזה.

לאחר שבקרתי לא אחת בספרד ופגשתי בתרבות הקסטיליאנית, תהיתי אם ההתעסקות הרבה של האמהות בפָסוּלְיָה קשורה כך או אחרת לשֵׁם שאנשי קסטיליה נתנו – ובעקבותיהם אנשי ספרד הנוצרית בכלל – לשעועית. בדרך כלל בספרד נקראת השעועית "יהודיות ירוקות" או "יהודיות לבנות" בהתאם, הגם שקיימים גם שמות נרדפים אחרים לשעועית. כן, גם שמות נרדפים.

"יהודיות ירוקות" על הצלחת, שריקה, אקריליק על נייר, 1992

מלאך-המוות-של-התינוקות

פעם כש"עשינו פסח" נפלה לידי תמונה ישנה. נראו בה אחיותיה של אמי בהיותן נערות, לבושות לפי מיטב אופנת ראשית המאה, וישוּבה לידן אשה מבוגרת בלבושׁ שמרני כולל יַזְמָה – מטפחת הראש המסורתית שאִמְרָתָהּ משובצת בחרוזים. האשה לא היתה קרובת משפחה, שכן את אלה הייתי מזהה. "מי זאת?" שאלתי את אמא. "זאת אסתר" אמרה אמא. "תמונה טובה: לא רואים את הַגִּבֶּנֶת."

הסיפור של אסתר נראה כלקוח מאגדות אנדרסן, אבל הוא אמיתי. כשסבי, איש אמיד בירושלים במהלך העשורים הראשונים של המאה העשרים, חזר ערב חשוך אחד לביתו שמחוץ לחומות, שמע התייפחות. כשהתקרב ראה נערה יהודיה גִבֶּנֶת, כבת חמש-עשרה, יושבת לבדה ברחוב וממררת בבכי. לשאלתו ענתה לו כי עלתה ארצה כדי לעבוד כמשרתת בביתו של אדם עשיר, ואילו הלה גרש אותה מביתו מטעמיו שלו, וניתן להבין כי לא היו אלה טעמים כשרים במיוחד... ולה אין לאן ללכת וממה להתפרנס! כיון שכך, לקח אותה סבא אל ביתו, כעזרה לאשתו במשק ביתם המתרחב. היו זמנים בהם היתה אסתר כוח העזר היחיד בבית; אבל מצבו הכלכלי של סבי שפר עליו עם הזמן, משפחתו התרחבה והלכה, וצוות העובדים בבית גדל גם הוא. ולאסתר שמרו כולם פינה חמה בלב ואהבוּהָ אהבה רבה.

אסתר עם רוזה הניצבת ואסתרינה הישובה בשלהי מלחה"ע ה-1

סבתא המשיכה ללדת, אבל הוולדות הזכרים נפטרו תמיד בלידה או בסמוך, ונותרו רק הבנות לרפואה... סבא וסבתא היו אומללים, אך לא עלה בידם להיחלץ מרוע הגזרה הזו שניחתה עליהם. הבנות המשיכו לגדול ולהתפתח, למדו ואחרי כן עבדו, רכשו נימוסים טובים וגינוני חברה, שעם הזמן קבלו גוון מערב אירופי יותר ויותר אף תחת השלטון התורכי [כמו הפסנתר שהוכנס לבית ואחרונות הבנות למדו לפרוט עליו]...

הזמן עבר, אסתר התבגרה והלכה, וכן סבתא. הכל ראו באסתר חלק מן המשפחה, ולא ניתן היה – לא לאסתר עצמה ולא למשפחה – לראותה עוזבת את הבית. אסתר בחרה בחיי רווקות בצל קורתו של סבא, הגם שהיו לה חסכונות וכבר יכלה להסתדר בדרך אחרת בחייה.

והוולדות הזכרים של סבתא נספו והלכו... ואז צץ כמו מאליו הפתרון של הטעיית מלאך-המוות-של-התינוקות! פתרון מקובל באותם הימים. איך עושים זאת? דרכו של מלאך המוות הרי להגיע אל יעד מוגדר שֵׁמית. אם "מוכרים" את הוולד למישהו אחר, שאז שמו משתנה בהתאם ל"קונה", בהגיע מלאך המוות אל הילוד יראה שיש אי-התאמה ברישומיו, ויחזור לבסיסו מבלי לבצע את המשימה. מכאן בא השם "מֶרְקָדוֹ" או "מֶרְקָדָה" [mercado/mercada] שפרושו: קנוי/ה. זהו אקט של אימוץ פיקטיבי, בעצם, שהרי לבד מן השם מֶרְקָדוֹ [שגם הוא לא תמיד ניתן], היה הילד נשאר אצל הוריו הטבעיים... אסתר ביקשה להיות הקונה של הזכר הבא; אלא שמחמת ההערכה שהמשפחה רכשה לאסתר, מִסְדוּ באופן רשמי את האימוץ בכתובים, ואסתר ו"בנה המאומץ" אלברט המשיכו להתגורר בבית-סבא, והיה הוא ראשון הבנים של סבא וסבתא שנותרו בחיים.

אלברט בשלהי מלחה"ע ה-1

סבתא הכירה לאסתר תודה רבה. באחת הלידות הבאות, כשנולדה לה עוד בת, "מסרה" גם אותה לאסתר ואף קראה לילדה בשמה: אֶסְתֶרִינָה. אסתר אהבה מאד את כל ילדי המשפחה, אך את "בניה המאומצים" אהבה עוד יותר, כי יִצְרָהּ לא עמד במבחן... למשל: בהכינהּ כריכים לבית הספר לכל הילדים, היתה מייחדת את הטעימים ביותר – עם כבדי העוף במקום גבינה – לבניה שלה. הפתרון שנמצא לבנות הגדולות, הפקחיות, היה להחליף את הכריכים במהומת הבוקר במטבח. והאחות הקטנה היתה חוזרת הביתה רעבה ומיבבת, שכן מאז ועד אחרית ימיה לא סבלה גבינה... פרט לעניין הכריכים שהבנות הגדולות לא סלחו לה, לאסתר, לאף אחד לא היו טענות ומענות בעניין הסידור הזה – אם נתעלם, כמובן, ממלאך המוות, המפסידן שבסיפור. גם כשקנתה אסתר תכשיטי זהב מחסכונותיה עבור ילדיה המאומצים, הכל ראו זאת בעין יפה, ובמותה, מקובל היה על הכל ששארית חסכונותיה להם היא, ומקום קבורתה – בחלקה המשפחתית בהר הצופים, ממש בצמוד לסבתא.

משהוקיר מלאך-המוות-של-התינוקות את רגליו מבית-סבא – נולדו להם עוד בנים, ואני כותבת זאת בשלושים למותו – בגיל זִקנה – של אחרון הבנים אוּרי, שככל קודמיו אהב את אסתר מאד הגם שרשמית לא היתה "אמו"...

גם מֶרְקָדָה אמיתית קיימת בסיפור זה. וגם חייה כמו לקוחים מספר האגדה. כשמה – כן היתה מֶרְקָדָה "קנויה", כנגד עינו הרעה של מלאך-המוות-בעריסה. הוריה, שציפו לה שנים רבות – על כפיים נְשָׂאוּהָ. משבגרה השיאוהָ לתלמיד חכם. אך המלאך המרומה מצא דרכים משלו להתנכל למי שהיתה ילדה מפונקת: לאחר הנישואין הסתבר שהתלמיד חכם מאבד והולך את צלילות דעתו. איש לא העלה על לבו לנדות את האומלל או לסגור אותו במוסד. מדי פעם, כשתכפו עליו התקפי השיטיון, פגע וחיבל ברכוש ובאדם...

כשהכרנוּהָ היתה מֶרְקָדָה חרשת. בשכונתה ידעו לספר כי פעם בשנתה, הותקפה ע"י בעלה, שהיכה בראשה בפטיש. את שמיעתה אמנם איבדה אז, אך לא את נדיבותה ואת טוּב לִבה: היא יצאה לעבודה מחוץ לבית הן כדי לפרנס את בעלה ואת ילדיה, והן כדי שלא לשהות יותר מדי במחיצתו. וכך, לאחר שאסתר כבר נפטרה, הזדמנה גם היא אל בית-סבא. אבל אחר הצהרים הקפידה תמיד לשוב אל ביתה.

סבתא הלכה לעולמה, ומֶרְקָדָה החזיקה את ביתו של סבא נקי ומצוחצח כיאה להכנסת אורחים. אנו, נכדיו הקטנים, דברנו אתה בתנועות שבצענו למענה, וכאשר נכנסנו לבקר בעוד היא מכבדת את הרצפות, כבדנו אנו את עבודתה בכך שמיד התחפרנו באחד מכיסאות הקש היפים בסלון של סבא, כך שרגלינו לא יכלו להגיע עד לרצפה וללכלך. ומֶרְקָדָה עברה אז מאחד לשני ומחתה את סוליות נעלינו, מחשש שהכנסנו הביתה בוץ. וכך אני זוכרת אותה: משקיפה אלי בחיבה רבה בנקותה את סוליות נעלי הקטנות, כשפיהָ שופע דברי אהבה.

כשגדלנו, אנו הנכדים, והורינו הלכו לעולמם, או שָׁכַלְנו שארים בקרב, הגיעה מֶרְקָדָה האהובה לבית האבלים ולא עזבה אותנו עד לאותו זמן שיכולנו להתמודד עם האבל ועם בעיות משק הבית בכוחות עצמנו. היא היתה משענתנו בעת צרה ומי כמוה הבין ללִבנו: מֶרְקָדָה הזקנה היתה הדמות הרציפה ביותר שהיתה איתנו בצערנו ובשמחתנו. כך קרה מבלי משים שהיא ולא אַחֵר הונצחה ברבים מפסלי הקרמיקה שעיצבה אחת הנכדות, כאשר היכה המוות בשניה ובשלישית. וכך הובטחו לה למֶרְקָדָה – על עצמות לחייהָ המוגבהות – חיי הנצח שהיא ראויה להם. אגב, היא עצמה לא הבינה בפיסול: בראותה את המפסלת מעצבת דמויות מחֵמָר, נזעקה אל הדודות לדווח כי "הצער החזיר אותה, מסכנה שכמותה, לשחק בבובות"...

כאן המקום לספר גם על חשבונה הפרטי של אמי עם אותו מלאך-המוות-של התינוקות: בהיות אמא כבת חצי שנה לערך, לדבריהָ, פשטה בירושלים מגפת אבעבועות שחורות. המגפה פגעה בה וימים אחדים היו חייה תלויים על בלימה, כשסיכוייה למות גבוהים מסיכויי החלמתה. גם כנגד זה היה אז אמצעי בדוק: לקחו את אמי אל בית הקברות, הניחו אותה בתוך גומה כמידתה, וחיכו במרחק מה. בכך כמו אמרו לו, למלאך-המוות-של-תינוקות: "הרי שלך לפניך, התינוקת יותר מתה מחיה, תרצה – תיקח, לא תרצה – לא תיקח!" עכשיו נותר לראות מה יקרה הלאה: ייקח או לא ייקח... הכלל היה שאם התינוק בוכה תוך זמן סביר, סימן שפניו לחיים. אם אינו בוכה, הריהו של מלאך המוות. מעצם העובדה שאני היא המספרת זאת מפיהָ של אמי, מסתבר שבכייה החזיר אותה – מצולקת אמנם ובכיינית מאז – אל חיים ארוכים שכללו בין השאר אכילת כריכי כבד עוף רבים בדרך לבית הספר, ללא שום נקיפות מצפון. אבל חייה מרובי הצבע של אמי הם כבר סיפור אחר [שפורט בנפרד בחוברת בשם שׁוּלית הכובען מפריז, מקיץ 2016].

לא מזכירים את החבל

האמת אינה תלויה רק בתיעוד, בכתובים. האמת בלתי תלויה. גם חוקרים, כמו היסטוריונים ודומיהם, אינם חייבים להיות תלויים רק במילה הכתובה. שומה עליהם לחפש את האמת. הארכיאולוגים יודעים זאת, אבל ההיסטוריונים – שוכחים לפעמים.

מוזר, אבל נושא שעלה מדי פעם בבית-סבא וצאצאיו כאמת ידועה ומוכחת, וגרם לפרצי רגשות כאלה ואחרים מהיותו כזה, איננו ידוע בצבור הרחב כאמת, כנראה משום שלא תועד בזמנו.

וזה סיפור המעשה: בירושלים של סוף מלחה"ע ה-1, כשתורכיה הלכה והפסידה, ובנות הברית התקדמו צעד אחר צעד אל הניצחון, גייסו התורכים מדי פעם יהודים תושבי א"י לשורותיהם. הללו נשלחו לחזית בקרב הגייסות התורכיים, ולא אחת מצאו את מותם תוך כדי קרבות הנסיגה. אבל היהודים בארץ שאפו בעצם לכישלון תורכיה, ולא רצו להילחם למענה. אי לכך רבו ההשתמטויות והעריקות. משנתפס עריק או חייב גיוס שלא התייצב, נגזר מיד דינו למוות בתלייה בכיכר העיר קבל עם ועדה, למען יראו אחרים וייראו. ולמותר לציין שלא היתה בנמצא ועדת ערעורים כלשהי.

או אז טרחה לרוב משפחתו של העריק להכניס את סבא לתמונה. לא אחת היתה האם מגיעה בוכייה אל ביתו הפתוח של סבא, או אל בית מסחרו, ומבקשת שיתערב אצל השלטונות. סבא, שתרבות המזרח היתה נהירה לו, וקשריו עם פקידי הרשות התורכיים היו מצוינים, נהג להתגייס לעזרה. אבל שומה היה עליו לשכנע תחילה את בתו רוזה לעזור גם היא, כי בלעדיה ביצוע המשימה היה קשה. ורוזה – כך התרשמתי ממנה כעבור שנים – נלאתה להוריד בחורים מחבל התליה.

רוזה בצעירותה בשלהי מלחה"ע ה-1

הפקיד הבכיר [הבימבאשי או דומהו? אינני בקיאה בשמות משרותיהם], שהיה חתום על מסמך ההוצאה להורג, היה מוסמך גם לבטל את המסמך ולמעשה לחון את הנידונים למוות. ופקיד זה ראה עצמו כידיד נפש של סבי. משנכרך החבל על צווארו של מי מצעירי ירושלים, היה סבא מזמין את הפקיד התורכי לכירה כיד המלך בביתו. לכך לא יכול היה התורכי לסרב, אבל לרוב הִתנה זאת בכך "שבתך היפה תגיש לנו את הכיבוד". אכן דודה רוזה היתה נערה יפיפייה: עורה שחום, בהירת שיער ועין, גופה בנוי כהלכה וכולה מחמדים. ההגשה היתה מלאכה קשה באמת, שכן סבא ואורחו היו ישובים, כדרך התורכים, על השטיחים הפרסיים בישיבה מזרחית, כשאת מושביהם מרפדים כרים, ופרוש הדבר שהמלצרים נאלצו לעמוד כפופי גֵו – עם מגשים כבדים בידיהם – כל זמן הארוחה. והפקיד, שצדיק לא היה, מן הסתם גם ישלח יד לאיזו צביטה או ליטוף, הגם שנוכחות האב ומכובדות המשפחה לא התירו לו דברים מעין אלו.

"לא! לא עוד נידון למוות!" רטנה בוודאי דודתי, כשסבא היה מתגנב אליה בדברי כיבושין. בחכמתו סביר שגייס גם את אם הקרבן המיועד כדי להשפיע על בתו. וכך היה מוכרז יום חג בבית-סבא: הררי אורז, ירקות ממולאים, ככל שמצב החזית אִפשר, בוודאי נמצא מי שתרם גם בימים קשים אלה עוף או שנים ממשק החי שלו להצלת נפש מישראל. כך הושקו כוסיות זו אחר זו [מי זכר אז את האיסור על השתייה באיסלאם?]. כל אותה עת דודה רוזה חייבת לעמוד בכיפוף גֵו, אוחזת בשתי ידיה בידיות מגש הכסף הכבד, העמוס לעייפה, ונוסף על כל הצרות – עליה לחייך, להתעלם מביטויי חוצפה גבריים, ולהתגונן מפני תנועות העשויות לפגוע בכבודה ובצניעותה! באמת משימה בלתי אפשרית! אבל הנה הוא הולך ומשתכר, הולך ומתרכך... עוד מעט ישלוף סבא את כתב החנינה ויחתים את השיכור...

עד כמה שהצלחתי לחלץ מפיהן של האחיות רוזה ואסתרינה, הדבר חזר על עצמו מספר פעמים. ויש לי אימות ואִשרור לנכונות הסיפור ממקורות חוץ משפחתיים: מקרובתו של אחד הנידונים למוות, אף כי דווקא בביתם לא היו צריכים להזכיר את החבל! אותה הגברת הזדהתה בפני ביוזמתה – היה זה בבית האבות לאון רקנאטי אליו הצטרף אבא – כמי ששארה הורד מן הגרדום ע"י סבא.

מאידך, גיאוגרפים-היסטוריים של א"י, העובדים לפי מסמכים כתובים, נטו לייחס את השגת החנינה להתערבותם של הקונסולים בירושלים.[3] לא כך יודעים אנו. אלא שתיעוד כתוב מצוי דווקא בקונסוליות, שניסו גם הן את כוחן בהצלת נפש מישראל, ולא בבית-סבא, שעשה את המלאכה והצליח. ונשאלת השאלה מדוע סבא עצמו לא דאג לתיעוד האירועים, למען הדורות הבאים?

ההסבר נעוץ להבנתי בערך תרבותי של מתן בסתר, או הצנעתה של גמילות חסד. ערך שנאבקו עליו גם הדודה האמורה וגם אלברט אחיה, אשר ירש את ניהול המשפחה. במפורש אמרו לי שניהם כי אין לדבר על דברים אלה במצוות אביהם. ולכתוב עליהם – חס וחלילה! יהיה זה בניגוד לרוחו ולרצונו המפורשים. בחייהם עשו כל שביכולתם למנוע כתיבה, והדודה עמדה על שלה בלהט רב. הם אינם עמנו עוד! יש להזכיר כי ערך זהה של הצנעת עשיית מצוות שבין אדם לחברו מצא גם ברמינגהם בספרו הדגולים [=The Grandees], העוסק בגולי ספרד היהודים בארה"ב. זהו אותו ערך תרבותי כי הקבוצה האתנית זהה. בעטיו של ערך זה כל מעשי גאולת הארץ, הצלת הנידונים למוות, מתן בסתר ועוד – לא תועדו, ובכוונה תחילה. בכך מתגמדת עם הזמן דמותו האצילית של אבי-אמי, שצניעות, חן ותושייה היו סגולותיו האישיות. אין אפוא תיעוד, אך מה לכך ולאמת ההיסטורית?

סבא וסבתא עם בתם רוזה ובעלה, מצרים, שלהי שנות ה-20 של המאה ה-20 – פעמיים נישואי בני-דודים –

שְׁעָרַיִךְ, יְרוּשָׁלַיִם

נכנסנו דרך שער יפו, כמו תמיד. מוכר הכעכים חבש לראשו, בדומה לציורי ימי הביניים, מגש מלבני גדול ועליו עשרות הכעכים הטריים מכוסי השׂוּמְשׂוּם – סדורים כבמסדר, ובצידם, כמו לפני 1947, שקיות הנייר עם מעט הזעתר, ולידן הביצים הקשות, הנאכלות עם הכעך... הם כאן עדיין, מוכר השַׁעַר-אל-בַּנַת [=שֵׂעַר הבנות], אותו צמר גפן אוורירי בצבעי פַּסְטֶל העשוי מסוכר והנעוץ על מקל לשם ליקוק. ומוכר-הסוּס, המשׁקֶה שאמא אף פעם לא קנתה לי. וגם נער-התפוחים כאן! והוא אוחז את המתקן הקיפודי העגול, ממנו מזדקרים מקלות קטנים שבקצותיהם תפוחי-עץ חמצמצים, שמחציתם העליונה מצופה סוכר קרוש אדום.

"חזרנו אל בורות המים" שוררה נעמי שמר ב-1967. אחותי ואני חזרנו אל מיני המתיקה המיוחדים לעיר העתיקה ואל מוכריהם הציוריים. ואנחנו התגעגענו אליהם מדי פעם בתשע-עשרה השנים שחלפו בין מלחמת השחרור למלחמת ששת הימים. באותו זמן הפכתי אני מילדה לאשה, אשר על כן: "אני קוֹנָה לך הפעם תפוח עץ בסוכר אדום, זכר לכל תפוחי העץ שקנית לי כשהייתי קטנה." ותפוחי-הבוסר האיומים מתקו שבעתיים לחכנו.

כמו כל ירושלמי הגון בכל גיל שהוא, חלמתי לפני 1967 על הנופים החצויים, המצויים "מעברו השני של הירח". הם נופי ילדותנו, ובכל זאת לא היו נגישים: הגבולות חתכו בבשרה החי של העיר. לפעמים התגנבנו אל הגג של אכסניית נוטר-דאם, או אל כנסית דורמיסיון, מהם אפשר היה להציץ מזרחה. ולי נדמה היה כי הגבעות סגולות שם יותר... המשורר יצחק שלו היטיב לבטא את הגעגועים השתוקים הללו, והיה לנו לפה:

אוֹי לְעִיר אֵין דָּרוֹם לָהּ, לְעִיר אֵין צָפוֹן,

לְעִיר שֶׁשָּׁכְלָה פְּאַת מִזְרָח,

חֲסוּמַת אֳפָקִים וּכְבוּלַת מֶרְחַקִּים,

עַל יְפִי-בָּמוֹתֶיהָ – מָסָךְ...

ירושלים דהשתא, מתוך: אוחזת ענף השקד [1951]

כל אחד וגעגועיו שלו: אני בקשתי כל אותן תשע-עשרה שנות נתק לראות את ירושלים המושלגת מהר-הצופים מערבה! מין חלום משוגע, שהוגשם לאחר יותר מעשרים שנה, במהלך השלג הגדול של 1968; שהרי בכל פעם שירד שלג בירושלים, חזרתי אליה, כאמור. והנה ישבנו בבית עם אבא ואמא, בהרכב של ילדותנו, והבטנו החוצה אל הנופים הקסומים והאנשים המדדים בחוצות רחביה. או אז אמר אחי כי חשקה נפשו לקחת את אשתו לשתות קפה בטרקלין הזכוכית של מלון אינטרקונטיננטל בהר הזיתים ולהשקיף על העיר העתיקה בשלג. מי רוצה להצטרף? ואת הגשמת חלומי זה לא אשכח לו אף פעם! שכן היה זה העידן שבטרם הטלוויזיה, זו היוצרת את אשליית היציאה למרחב תוך כדי הישיבה בסלון. אז הוצרכנו, וגם רצינו, לכתת רגלינו אל הנופים הנחשקים.

והמראה של העיר העתיקה ממזרח למערב בשקיעה המושלגת של 1968 – היה בהחלט ראוי לכל מאמץ!

בין תפוחי הבוסר של 1967 לשלג ד-1968 התרחשה גם חלוקת התעודות המרגשת באמפיתיאטרון של הר הצופים, נוכח מדבר יהודה. לראשונה מאז 1947 זכינו לקבל את התארים האקדמיים שלנו בקמפוס הישן שעל ההר. וכולנו, על משפחותינו, מחינו דמעה וכאבנו את כאב האלמנות וההורים השכולים, שאספו את התארים המיותמים של חברינו הנופלים.

אבל, הנה נחזור אל הגיחות הראשונות שלנו כתיירים בסמטאות עיר הולדתנו. במסע בו לקחו את אמא לעיר העתיקה לראות את הבית בו נולדה בין החומות, קנו כולם נעלים חדשות תוצרת מזרח ירושלים. מסתבר שבית הולדתה מצוי ברחוב הנעלים ברובע הנוצרי. הבית לא השתנה, ואפילו הגומחה בסיבוב המדרגות אל הקומה השנייה – הכילה את הכד המקורי כפי שזכרה אותו.

"לא ידעתי שגרתם ברובע הנוצרי!" אמרתי לאמי. "אני גרתי שם רק שבועיים." ענתה אמי. "כי מיד לאחר לידתי עברנו לנחלת-שבעה. אך את הבית הכרתי מביקורים קודמים." "אבל איך השתרבבתם לרובע הנוצרי?" הקשיתי. וכך נפרסה היריעה לפני:

כשסבא עלה ארצה בעשור האחרון של המאה ה-19, הגיע לבית דודו בירושלים. סבא בא ברכבת מלָרִיסָה עירו שלמרגלות האולימפוס. העיר נשלטה בעבר ע"י התורכים ושמה התורכי: יִנִישֶׁר [שיבוש של יְנִישָׁהִיר = עיר חדשה]... "Estas eran las guerras del Balkan!!" [=כאלה היו מלחמות הבלקן!] נהג סבא לסיים את תיאוריו מסוף המאה ה-19 שבטרם עלייתו... מובן שמסעו כלל, ברוחו של כל סרט תורכי המכבד את עצמו, מאורעות כמו שוד כספו ברכבת... בירושלים התקבל בשמחה ונקלט בבית הדוד. הוא היה בחור שחרחר, חביב וחרוץ, ומקצועו – חייטות גברים – היה מכניס. אלא שסדרי החיים דאז, בבית המארח הצפוף ומרובה הילדים, אלצו את הדוד להציע לבחור הצעיר עסקת חבילה ברוח התקופה: תוכל להמשיך ולהתגורר כאן רק אם תשא את בתי לאשה, אמר לו. וסבא נשא את בת-דודו לִבְנַת הצוואר, והמשיך לגור בבית הדוד. סבא היה לערך בן 18 וסבתא – כבת 14. שנה לאחר מכן כבר היו הורים לבת, והם עצמם עודם ילדים.

החיים בעיר העתיקה ובפרבריה החדשים כנחלת שבעה היו חיים קשים ועצובים, שאולי היו יאים ללומדי תורה ולעוסקים במסתרי העולם הבא. ואילו את סבא, איש מעש והנאות, רדפו זיכרונותיו מאורח החיים התוסס והפתוח בעיר מולדתו. שהרי דפוסי ההתרועעות והבילוי החברתי בלָרִיסָה כללו תזמורת משפחתית [נוסח נגני הרֶמְבֶּטִיקוֹ: כנורות, מנדולינות, תוף וחליל], פיקניקים בחיק הטבע, רכיבה בבקעה ובהר, דייג ושייט, וחיים טובים בחברה מעורבת. וזאת משום שיהודי לָרִיסָה היו מעורים מאד בחיי גויי המקום האורתודוכסים, שנשלטו אז ע"י מיעוט תורכי. היו ביניהם אף יהודים רוֹמַנְיוֹטִים [=קודמים לגלות ספרד, ואולי אפילו מימי בית ראשון, ולכן: ותיקים במקום יותר מן התורכים, לפחות]. ואילו בירושלים סגירת שערי העיר העתיקה בלילות, והפחד הירושלמי מפני מרחבי השדות, או אף מפני מגעים אתניים מעורבים, לא הלמו את אופיו של סבא. הוא אחז שוב במקל הנדודים, וחזר לבית הוריו בלריסה.

משימתו היתה לארגן לעליה את משפחתו, ובעיקר את אחיו הצעירים – הוא היה הבכור. ואכן, תוך שנים מעטות הוכחה מנהיגותו וסבא חזר אל אשתו ובתו, הוציאן מבית ההורים אל דירה עצמאית משלו, וארח בעליית הגג בביתו את אחיו, חייט אף הוא, שעלה בעקבותיו וגר אצל סבא וסבתא עד שהקים גם הוא בית בישראל. נראה שהרובע היהודי והשכונות שמחוץ לחומה סבלו בעת ההיא מהתפוצצות אוכלוסין ומְצאַי הדירות בהן היה לכן יקר. כך איתרע שהדירה שהזוג הצעיר שכר היתה ברובע הנוצרי, בקרב רעיו היוונים-אורתודוכסים של סבא.

עד מהרה גילתה סבתא כי לא תוכל להתגורר ברובע הנוצרי והיא לבושה כיהודיה, בבגדים צבעוניים ויָזְמָה [=שָׁבִיס] לראשה. בהיותה מחוץ לבית היה עליה לעטות בגדים שחורים ורעלה לשם ביטחונה. בבלי דעת קיימה כלל של ההשכלה באירופה: "היה יהודי בביתך וגו'." משהרתה שוב, נערכו סבא וסבתא ליציאה אל מחוץ לחומות [לסביבות רח' הלל ד'היום] בשכונת נחלת שבעה. הסמיכות להורי סבתא וגם לבתיהם המרווחים של ד"ר מאזאראקי ועוד ידידים נוצרים – היתה בהחלט לרוחו של סבא.

וכך נתלקטה במשך הזמן כל המשפחה מלריסה מסביב לסבא החרוץ ואוהב החיים בנחלת-שבעה וגם באוהל-משה. עלו הוריו ועוד אחים ושארים, וסבא הנהיג את החיים הטובים שהכיר ביוון – בירושלים שמחוץ לחומות. הנורמות הללו שהנהיג סבא נראו גם למשפחת סבתא, וכך התנהלו חייהם בין המתפרה ששגשגה והלכה, והפכה עם השנים לחנות כל-בו ענקית, הכוללת מוצרי יבוא מבירות העולם, לבין בתי הקרובים והידידים. וכאמור, היו ביניהם גם מוסלמים ונוצרים, עמם טיפח סבא קשרים והיה כאח להם.

התמונה המשפחתית של בית-סבא ב-1920 בירושלים.

מימין לשמאל: יושבים: אלברט, חיים, שלום [שנפטר בסמוך], סבא יצחק-יהודה, אורי [בן הזקונים], סבתא שרה, אסתרינה, רֶזִ'ינָה ובתה התינוקת מרים.  עומדים: רשל, אָלֶגְרֶה [אמא], רוזה וז'וזֶף בעלה של רֶזִ'ינָה

כמה פעמים בשנה היה מוכרז הפיקניק המשפחתי המפורסם שנמשך מספר ימים מחוץ לעיר, והשתרבב אף אל הספרות ההיסטורית: נשכרו עגלות לציוד ולמזון, חמורים וסוסים לרוכבים. הגיעו שומרים, עגלונים וטבחים. פעם התמקמו ליד מעין כלשהו במדבר, או בכרי הדשא, יש שהתארחו בבוסתן-פרי של מכר ערבי או יווני-אורתודוכסי כזה או אחר, ויצאו לטיולים בסביבה, לדייג בירדן, לשייט בים המלח, לרוגע לצלילי תזמורת האחים של סבא. שוב לא היה צורך להיסגר מאחורי שערי ירושלים בחיל ורעדה. אפשר היה לנשום אוויר פסגות, לחיות ולתת לחיות.

כאלה היו המנהגים שהנהיג סבא בירושלים, וכך זכרו אותו לא מעט מבניה, שאחדים מהם היו זבנים בחנות הכל-בו שלו, ורובם – לקוחותיו. קיימים גם צילומים חומים צהובים שנעשו אז, במהלך טיולים אלה, ובהם בני המשפחה עוטים כאפיות ולעתים גם עַבָּאיוֹת, כדרך הימים ההם. וקיימים הסיפורים על אירועים שהתרחשו במהלך הטיול, כמו נפילת דודה זו או אחרת מן החמור... בספרו האוטוביוגרפי של נובומייסקי, ממקימי חברת האשלג, מתואר הפיקניק של סבא בים המלח, שנועד להכשיר את הקרקע להתמקמות חברת האשלג, על יחסי האנוש הבין עדתיים המופלאים שהקרין.[4]

פיקניק באזור יריחו ב-1921, בו מתחפשים האורחים היהודים למארחיהם הערבים

לא פלא שכאשר צבר סבא הון מבית מסחרו, התעניין מדי פעם בקניית אדמות בהרי ירושלים, או כרם בהרי חברון לבנו הלומד הנדסה חקלאית בטוּלוּז. אפילו בעבר הירדן התעניין[5], שכן את הארץ חרש ברגליו הוא ואהב אותה כדרך שאוהבים אדם: ע"י הקרבה אליה.

ושערי ירושלים לא סגרו עליו עוד.

בריחת האוהבים

בחנות ספרים שבחצר בית ישן בנחלת שבעה פגשתי את אדוארד, סטודנט למשפטים. קנינו מה שקנינו ויצאנו יחד לחצר. "אני עובר עכשיו על מסמכים של ראשית הכיבוש הבריטי." אמר אדוארד, "ולא תאמיני מה היה כאן בבניין, לא פחות ולא יותר..." אוּפְּס! חסם בגוף... צחקוק של מבוכה... אדוארד מתעשת וממשיך: "בית בושת צבאי מוסדר ע"י השלטונות..." "מַההההה???" פלטתי לבסוף המומה. והוא: "מסתבר שלצבא אלנבי היו פקודות לאילו בתי זונות מותר ללכת..."

יצאנו לרחוב, אדוארד היה נבוך כמוני. "אני בטוחה שאתה טועה!" אמרתי לו. "הרי זו היתה שכונה מכובדת! בתי כנסת... שלא לדבר על צפיפותה..." ואדוארד: "גם מאה שערים היתה שכונה מכובדת וצפופה, ועל ידה שכן בית הזונות השני שהותר לחיילים הבריטים. ורק שניהם היו מותרים..."

נזקקתי לכוס קפה בקפטריה מוקה. אלוהים!! ואני חשבתי עד עכשיו ש"חייל המאבד ספינה או מטוס..." כאילו היו אלה כפתורי חולצה שניתן לאבדם – היא פקודת המטכ"ל המשונה ביותר שֶׁשִּׁמְעָהּ הגיע לאוזניי [כן, כן, היתה בימיי פקודת מטכ"ל כזו!]... אדוארד הרי בחור חביב, ועל כך תעיד גם מבוכתו. מאחר ששליטתו באנגלית מלאה – הוא יליד לונדון – אני בטוחה שלא המציא את הפקודות/התקנות האלה...

אמא... אני צריכה את אמא! איפה אמא? כמובן, ישובה בכורסתה הקבועה, בחלוקהּ הכחול הקבוע, על-יד רדיו פִילִיפְּס הקבוע סמוך לקיר. "אמא..." התפרצתי הביתה, והיא: "שששש! אני מקשיבה לרדיו!" בשנים האחרונות הם יצאו קבוע, היא והרדיו.

עם סיום התכנית החילוֹנוּ לשוחח אודות החצר ההיא: "איך זה שאת אפילו לא ידעת על בית הזונות שהיה שם? או שהיו שניים המומלצים ע"י השלטונות?" לאחר מלחה"ע ה-1 חזרה כבר אמי משהותה הכפולה והמכופלת בפריז, לאחר שנותקה ממשפחתה. בשובה היתה בראשית שנות העשרים לחייה... ומוסד כזה חזקה עליו שאינו סודי בגילאים האלה, והוא ידוע בציבור! איך זה שלא סיפרה מעודה עליו?

אמא-אָלֶגְרֶה לאחר שובה מפריז ב-1919

"ומי אמר לך שלא ידעתי? בוודאי שידעתי! והרי המאדאם גיששה גם אצלי את הדופק, כשחזרתי מפריז, אם ארצה להצטרף ל"צוות" שלה..." איזה יום מהמם! שרשרת של תדהמות! "ואת לא נעלבת מפנייתה?" שאלתי, פגועה עד עמקי נשמתי. "להיעלב? מה פתאום? לא עלה אפילו על דעתי, יען כי היא פנתה לכל אחת ואחת מבנות גילי. את חושבת שהיה לה קל להשיג בנות ל"מוסד" שלה? אצלה היו בנות ספרדיות. ושם, במאה שערים, הבנות היו אשכנזיות...". ובאמת, צבירת שש שנות פריז מחסנת מפני מבוכה מן הנושא הזה, אני אומרת בלבי, ובחורה טובה שכמותה הרי תדע להתגונן, בפריז כמו בירושלים.

בטרם נסעה אמא לחו"ל עדיין אמרו בארץ "יען כי". משחזרה אחרי המלחמה כבר השתמשו ב"בגלל". אבל היא לא מצאה לנכון להשיל את האנכרוניזמים שלה, כמו: חתימה בכתב רש"י, או שירים מימי העליה הראשונה והשנייה, וכמובן ה"יען כי" ואחיו.

אמא-אָלֶגְרֶה בהגיעה לפריז ב-1912

מאוחר יותר וידאתי שהמאדאם אכן פנתה בהצעות מגונות לצעירות אחרות, ובהן לדודתי היפיפייה. וכולן ידעו להדוף את המתקפה, זו בְּכֹה וזו בְּכֹה. נשארה בעינה תהייתי באשר להפרדה העדתית בין שני "המוסדות": האם הבריטים הם אלה שהכניסו אותה, כשם שיצרו ממש באותה התקופה את הרבנות הדו-ראשית, הספרדית והאשכנזית, במסגרת שיטות ה"הפרד ומשול" שלהם? מוצאו של אדוארד, אגב, היה מעורב.

בכל זאת פנייתה של ה"מאדאם" נבעה מכך שבשובה ארצה נראתה אמי נבדלת כל כך מבנות ירושלים, הן בלבושה האירופי והן בהיגוי הצרפתי האמיתי שבפיה, השוטף והשונה מזה של כל המתחזות המקומיות, ה"שֶׁה-נוּ אַ-פָּרי" [=Chez-nous à Paris, כבספרו של מאיר שלו, עשו]. את העברית והאנגלית, תוצרת בית ספר לנדו [בי"ס אוולינה דה-רוטשילד כונה בפי העם ע"ש המנהלת שלו, מיס לנדו], שכחה אמי לגמרי בשש שנות גלותה, ונזקקה למורֶה לעברית, מי שלימים היה אבי. ומאחר שאמא החמיצה את כל חוויות מלחה"ע ה-1 בארץ, בוודאי הרגישה ניכור וזרות, כמו עולה חדשה. דווקא היא, ילידת ירושלים... המאדאם סברה שתהיה טרף קל, וטעתה.

אבי הוא מין יצחק קוּמֶר, גיבורו של ש"י עגנון ב"תמול שלשום". אבא הגיע ארצה לאחר מלחה"ע ה-1, וכמו קוּמר בילה גם הוא תקופת-מה ביפו-תל-אביב בטרם הכה שורש בירושלים. גם מניעיו היו ציוניים... ואני לא אשכח את ניתוחו המאלף של אחד מחברַי התלמידים בכיתה השמינית, בנושא הכלב השוטה בלק שהוגדר על-ידו כמצפון הציוני של קוּמר... תוך כך נשא גם אבי לאשה בחורה מהישוב הישן, אלא שאותה בחורה, אמי, שבה לה אז מִשׁוּט בעולם הגדול, עצמאית וספוגת ערכים מערביים, שלא תאמו את סביבתה החברתית שבכאן. ובשונה מעגנון, הכלב השוטה לא התנכל לאיש מהם, אלא היווה, אם אכן הוא התגלמות הציונות, את תוכן חייהם. מאידך, כלבים אחרים [לא ציוניים?] הם לא אהבו, ויעיד על כך מוּשִׁי הקטן שלי, שאבא אמר לי פעם בעטיוֹ: "או אני או הוא!" נו, מה הייתם משיבים אתם? מוּשׁי ענה "!How" ואילו אני עניתי "Who!". האוו בהוא תליא, כעבור שנה מוּשׁי כבר לא היה.

קווים לדמותו של מוּשִׁי, 1971

משהגיע אבא מתל-אביב לירושלים לרגל ט' באב 1920, נתפס בקסמיה של העיר וידע כי לעולם לא יעזבנה עוד. לאחר שהתמקם בצריף עץ צנוע על גג בית-האבן של בִּיצָ'צ'וֹ בנחלת-שבעה, הפנו את תשומת-לבו – כמנהג הימים ההם – אל משפחות ובהן בנות בגיל הנישואים. מאמא ואחיותיה אי-אפשר היה להתעלם ברחוב [כך דיווחו לי ותיקות ירושלים כמו וידה ואלרו], ולו רק בגין תלבושות היבוא המודרניות [ולעתים: האחידות], מעין פרסומת מהלכת לבית המסחר של אביהן. לאחר שאבי הלך בעקבותיהן עם חברו, עד שהנערות חשו בכך והחלו לזגזג ממדרכה למדרכה, פסק את פסוקו: "אם תורה של בריאת הבשר הבהירה להינשא, אל תיקחו אותי בחשבון. בעיני מוצאת חן דווקא השחרחורת הרזה...". הגם שהיה זה דווקא "תורהּ" של אמי השחרחורת להינשא, העדפתו של אבא הוכיחה בעליל כי הוא מקרה אבוד בהבנת הנקרא הירושלמי: הערכים האסתטיים ששלטו אז בכיפה היו תורכיים עדיין; וב-1920 לטוויגי הכחושה ולכל הדוגמניות האנורקטיות לא היה שום סיכוי למצוא פרנסה לא באיסטנבול ולא בירושלים. וגם על "black is beautiful" אף אחד עוד לא חלם. אבל כזה היה אבא: היו לו ערכים חריגים משלו, ולא נראה שהוא התחרט עליהם אי-פעם.

הפרסומת המודרנית של סבא – מתקופה מאוחרת יותר

[באדיבות דליה ברמן ודוד טרטקובר]

נשאלת השאלה אם היה זה שידוך או רומן לוהט שהביאם בברית הנישואין. התשובות של הצמד חמד השתנו בהתאם לנסיבות. אם אבא אמר: שידוך! החרתה החזיקה אחריו גם העזר כנגדו, באותן המלים ובשיא הרצינות. אם שניהם נתפסו לאיזה פרץ צחוק כתוצאה מזיכרונות מלבבים ממהלך הרומן שקדם לנישואיהם, ואמא הודתה כי רצתה באבא, הרי שהוא אישר בהתלהבות שהיה זה הרומן הרומנטי – מהסוג שראוי לכרוך בכריכה רכה עבור נערות. אבל, אם אבא הקדים ואמר שהיתה זו אהבה, מיהרה תמיד אמא להכחיש ב"מה פתאום?" נעלב. לך תבין אותם!

מה שבטוח, שהנושא של בריחת אוהבים [eloping] נשקל על ידם בזהירות לפני הנישואין. האין זה פוסל את הנישואין מתוך כדאיות, כלומר: את השידוך? אבא, מסתבר, הציע לאמא לברוח לשם נישואין. הביצוע – במטוס מנהלים קטן? לא! – בדִילִיגַ'נְס כמובן! ויעד הבריחה – ניו-יורק אולי? לא! אלא דווקא מוצא! שם הם יינשאו ע"י רב שיוזמן מבעוד יום. בימינו כל זה מצלצל כבדיחה: הרי מוצא ממוקמת כחמישה קילומטרים מירושלים, ונדמה כאילו היה ניתן למנוע את הנישואין אפילו בריצה רגלית אחרי הכרכרה. ובכלל מי אמור היה לרוץ ולעכב את החתונה? סבא? אבל במושגי העידן הקדם-טלפוני ההצעה היתה רצינית. אמא שקלה ואמרה שלא, תודה! היא רוצה להינשא ברוב עם כנהוג, ואת הסכמת אביה היא תקבל גם תקבל!

אפשר להבין את לבטיו של סבא. מהיות אבא עולה חדש מסלוניקי, שלא הכירו בירושלים את משפחתו, ולבד מהמלצת הראשון לציון, ששרת 10 שנים כרב בעירו והכירוֹ היטב שם, לא ידעו עליו דבר. ופרט לכך, אמא היתה "כוהנה" ואילו אבא היה ישראל... מקובל היה בירושלים דאז שכוהנת צריכה לשמור על מעמדה הייחודי ככל הניתן. הדבר הביא להעדפת נישואים פנים-משפחתיים, בעיקר נישואי בני-דודים. מה שמזכיר לי את שבט הטַלֶנְזִי המערב אפריקני, בו כל הנערות היו מאוהבות בבני-הדודים שלהן, אך הֵשִׂיאוּן לבני כפרים זרים, ולכן מדי פעם ברחו הביתה אל אהבת נעוריהן רק כדי לגלות שגם האהוב נשוי כבר לבת זרה, מכפר אחר... כאן נישואי הפְּנים של כוהני ירושלים היוו בפרוש סיכון גנטי, שהתבטא בין השאר במות התינוקות ממין זכר אצל סבא וסבתא – גם הם בני-דודים.

אירוסי הזוג המאושר, אבא ואמא, 1920

גם לכל "כוהנה" שנישאה אל מחוץ למשפחתה, כמו אמא, היתה פינה חמה בלב שהסתירה אהבת נעורים לבן-דוד, שצריך היה לגרד לפעמים כדי לגלותה. בן-דודה שבתאי מיוון, שהגיע לפריז למטרת לימודים במהלך שהותה שם, היה אהבת נעוריה של אמי. עוד שתים מאחיותיה בקשו להינשא לבני דודתן. הבוגרת אכן עשתה כן, ואילו מן האחות הצעירה נמנע הדבר, בטענה שנישואי שתי אחיות לשני אחים אינם אלא התגרות בעין הרע. ההיתה זו דרכו של סבא למנוע את הסיכונים הגנטיים, ששִּׁמעם מן הסתם כבר גוּנב לאוזניו, תוך שימוש בטרמינולוגיה המקומית? עם זאת, לא היה בכוחו למנוע את נשואיה של בת נוספת שלו – לאחיו הצעיר, כלומר: לדודהּ, דוקטורנט מפריז, שהגיע לשם מיוון, אך עלה בסוף לימודיו ארצה. לשבחו של סבא יש לומר שלפחות ניסה למנוע זאת.

אבא, שאת ההלכה הכיר היטב אף יותר ממשפחת אמא, מצא פתרון מסורתי לשאלת ה"כוֹהנוּת" של אמא, בכך שהתחייב להכיר בכהונתה כל חייה ולשרת אותה בהתאם. ואכן, כל חייהם היה מגיש לה במו-ידיו את הקפה-של-בוקר ואת הקפה-של-אחה"צ למיטה. ומן ההפקר נהניתי גם אני – על תקן בת הכוהנת, כנראה. לבד מכך התנהלו חייהם כרגיל. מאידך, לעובדה שלא הכירו את משפחתו לא היתה לאבא תשובה, וכך נולדה הצעתו לבריחת האוהבים לצורך נישואין בסתר. סופו של עניין בניצחון סבלנותה של אמא ובחתונה גדולה ורבת משתתפים במלון אמדורסקי.

כנראה שגם ההסברים של סבי, בניסיונות המניעה של נישואי פְּנים במשפחתו, וגם סירובה של אמי להודות באהבה שרחשה לאבא, נובעים מהמצב של אנשי שוליים, הניצבים במפגש בין תרבויות סותרות. סבא ניצב אולי בין ערכי מדע הגנטיקה לבין הנורמה התרבותית המתבדלת של בנות הכוהנים. אמא ניצבה במפורש בין התרבות המקומית הירושלמית, שקידשה את צניעות הבת וקבלתה העיוורת את רצון הוריה, לבין העצמאות וחופש הבחירה שסיגלה בפריז. ניתן להבין שאהבה את אבא על היותו משכיל ורחב אופק, אבל חששה להודות בכך בפומבי ולהראות עַזְפָּנָה [=חצופה. עַזְפַּן/עַזְפָּנָה/עַזְפָּנִים/עַזְפָּנוֹת, שם עצם כללי: עַזְפָּנוּת. כך הִטתה אמי את שם התואר העברי עַז-פָּנִים]. מכאן נבעו הטקסטים הסותרים שהשמיעה בנושא. אבל דבר לא יעזור לה: כמעט שהתפתתה לבריחת אוהבים, ועוד למוצא!

המלאך השיכור, או: נקרא לילד בשמו

היתכן שאני היא הדוברת כך? "מלאכים!" קראתי בשמחה אל השפופרת. היה זה בצפון ספרד, "מלאכים, לא יאומן! אבל הרגע טלפן אלי הקדוש יענקל. איזו הפתעה!!" ולא תאמינו: אלה היו מילותיי שלי, וגם התכוונתי לכל אחת מהן! לא, אינני הוזה: באמת חיכיתי לטלפון ממלאכים, אלא שהקדוש הקדים וצלצל אלי...

למעשה צריכה הייתי לצטט כדלקמן את שיחתי הטלפונית דלעיל עם חברתי אַנְחֶלֶס Angeles]]:

"אַנְחֶלֶס!" קראתי בשמחה אל השפופרת, " אַנְחֶלֶס, לא יאומן! אבל הרגע טִלפן אלי סַנְטְיָגוֹ. איזו הפתעה!!" ובאמת חיכיתי לטלפון מאַנְחֶלֶס, אך סַנְטִי הקדים... לוּ כך הייתי כותבת לעיל היתה יורדת לטמיון המשמעות המילולית של דברי... כי בספרד, אם ארצה בכך או לא, אני ממש חגה במעלות קדושים; ובדומה לחנוך מספר בראשית גם אני מתהלכת את האלוהים ובעיקר את המלאכים. שכן דווקא כך מתנהלת שם כמעט כל שיחת חולין רגילה, דבר יום ביומו; וזאת משום שהנצרות בספרד חִלחלה במהלך ההיסטוריה לכל רבדי הלשון ומדרשי השמות [רק היא? רק שם?]. אין זו מליצה כמובן שכל תאריך בלוח השנה הוא יומו של קדוש זה או אחר. אם מתעטשים הברכה היא: "ישו!" אם מחממים דג מטוגן מעל קערת אדים, הרי שזו "האמבטיה של מָרִיָה הקדושה". וכמובן השמות! שכני הספן, אַנְחֶל [=מלאך, כמובן!] נהג לא אחת להשתכר כלוט, עד כדי שתית האמבטיה הקדושה במקום אכילת הדג! ומה שמעלה בי הרהורים נוגים: חלק גדול משמות המשפחה הטעונים והמקודשים לנצרות, כגון: דוֹס-סַנטוֹס [=שני-קדושים] , ניתנו לאחיי האנוסים. שהרי מהם דרשו בשעתו הוכחות לנאמנות רבה יותר. וכיום אין הם מודעים כלל לכך שמוצאם זהה אולי לשלי.[6]

בטיול לעיר סַנְטְיָגוֹ דֶה-קוֹמְפּוֹסְטֶלָה, גם מי שישב לידי במכונית היה סַנְטְיָגוֹ, גבר, לא קדוש במיוחד! שמו כאמור הוא סנט-יענקל. הקדוש המקורי יענקל, שבעצם היה לא פחות מ... שני קדושים,[7] נקרא גם Santiago Matamoros, ופרושו: "סנט-יענקל קוטל הערבים", והוא פטרונם של כל המחוזות הצפוניים בספרד. וזאת יש לדעת: צפון ספרד היא אתר קרבות הבלימה עקובי הדם שניהלה הנצרות נגד האיסלאם המתפשט, קרבות שנחלו אמנם הצלחה, אך זיכרונם המר נשמר בצער. כנראה שזו הסיבה שהכל חיבבו שם את משה דיין, ותמיד הוצרכתי להזכיר לספרדים, שלמרות כל הקרבות שניהל, היו לדיין חברים – וגם מעריצים – מבין הערבים; וכן שעשה רבות למען השלום, ובעצם לא הוא היה ה- Matamoros...

ואם בעסקי קדושים עסקינן, "ספרי לנו," ביקשו פעם מכרים בַּסְקִים שרכשתי במהלך טיול בגָלִיסְיָה, "מיהם הקדושים שלכם ביהדות? איך הם נראים, מה מאפיין אותם ואת מעשיהם?" הרהרתי קצת: "אין לנו קדושים כלל!" אמרתי. לו שאלו אותי על בתי כנסת יכולתי לספר להם כי יש בפריז בית כנסת הנקרא... סן-לאזאר, ע"ש קדוש-נוצרי דווקא, עפ"י תחנת המטרו הקרובה. אך מי שָׂמני? הוספתי לפתח את הנושא עליו נשאלתי: "קדושים אין לנו. עם זאת יש אנשים ישרים מאד וטובי לב, העוזרים לזולת והמתקרבים מאד לקדושה..." "ובכן, השבח לאל, יש לכם קדושים!" שמחו הבסקים: "ומה מאפיין אותם?" ואני: "אינני יודעת עליהם דבר, פרט לכך שבכל דור ודור הם שלושים וששה." עניתי בהיסוס. "איך זה שאינך יודעת?" תמהו. "העניין הוא בכך שדבר צדיקותם הינו סוד כמוס. הם פשוט סמויים מן העין! זה יכול להיות הירקן שלי, או הספּר השכונתי, או אחת מחברותי, ואנו לא נדע. אף אחד אינו יודע מיהם, רק האלוהים הוא היודע." הסברתי להם את מהותם של ל"ו הצדיקים... מוזרים מאד היינו בעיניהם!

חזרה לנושא השמות, פרטיים או משפחתיים, המרתק אותי מאד. פעם קראתי שבטרם כל השינויים והמהפכות בסין, היו ממספרים את כל הילדים במשק בית נתון, גם אם הם בני-דודים, במספר רץ לפי הגילאים, וזה היה שמם עד להתפצלות בית-האב למשפחות נפרדות. או אז מוּספֶּרוּ הילדים מחדש, ויתכן ש-שמונה הפך עכשיו ל-אחד, עם כל המתבקש מכך... הרעיון מצא חן בעיני, ולכן הודעתי לכל ילדי המשפחה – נכדנַי - כי מעתה אקרא להם לפי מספרם הרץ. ובאמת, בוקר חורפי וקר אחד, כשהתארחתי בירושלים, התעוררתי תוך כך ששמיכתי הונפה, ואל בין הסדינים קפצה ילדונת שמחה בהכרזה: "תשע הגיעה!"

תשע הקטנה, 1989

קריאת אם ובתה באותו שם-פרטי, כמו גם אב ובן, מפליאה אותי בספרד, ולא רק בה. מוכרת לי משפחה בה נקראים גם הבן וגם הבת בשמות הפרטיים של הוריהם, כאילו אזלו המילים בשפה, או השֵׁמוֹת באמתחת; ויהודה עמיחי ישמח מן הסתם לדעת ששם האם ובתה אֶסְפֶּרַנְסָה [=תקווה], מה שמקצר מרחקים ופותר בעיות, בהתייחס לשורה בשירו: "במרחק של שתי תקוות", שכן במקרה זה הן מתגוררות תחת אותה קורת גג, ואולי יש בכך חצי נחמה... ויש משקי בית המובילים אותי עד לביוגרפיה של לורנס איש-ערב, The Seven Pillars of Wisdom [=שבעת עמודי החכמה], כי במשפחות אלה שלושה דורות של נשים עשויים להיקרא פִּילַר, אבל כך תיקרא גם סוכנות הבית, ואם ירצה האל – גם בתה אפילו...

חשיבותו של השם הפרטי לא מבוטלת כלל בכל העולם, ובמיוחד במשפחות מורחבות. אצל היהודים הספרדים העניין דוחק, כי גם אם אין אבות ובנים הנושאים אותו שם כבנצרות, מקובל לקרוא לנכדים בשם הסבים עוד בחייהם. או אז יש אינפלציה בשמותיהם הפרטיים. כך סבתא-שׂרה שלנו הובילה אחריה שובל של שבע נכדות הנושאות את שמה. וכיצד ניתן להבדיל ביניהן? כך נולדו השָׂרִינוֹת והשָׂרִיקוֹת והשָׂרוּלוֹת והשַׂרְקוֹת וה"כהן א' " ו"כהן ב' " – כולן שָׂרוֹת. שיטה נוספת להבדלה בשמות היא בהטעמה פעם מלעיל ופעם מלרע, וגם בכך נקטנו: סבתא היתה שׂרה במלרע, ואילו הנכדות היו לרוב שׂ-רות' במלעיל.

ומלכת השמות – מי היא אם לא רַ-שֶׁל במלעיל, להבדיל אלף הבדלות מרַשֶל במלרע, ומן הרחלוֹת במלרע ומלעיל גם יחד. מלבד ייחוד השמות, שעד היום איננו סוטים מהם, נהגה רַ-שֶׁל להצמיד גם כינויים, שאמת החיים שבהם הבטיחה להם נצחיות. כמו למשל "מְשׂושׂ חייהָ" – כינויו של הבוגר מבין שני אחיה, שכמובן היה מְשׂוֹשׂ חייה של המכונה "האם". מאידך, לאחיה בן הזקונים ייחדה את הכינוי "חיידק", ולחילופין: "קטנטנים". ומזלה של האם שמותה הקדים את זה של מְשׂוֹשׂ חייה, ולא ראתה בנפילתו במלחמת העצמאות, והוא על סף חתונתו...

אבל, ההצלחה הגדולה ביותר של רַ-שֶׁל מלכת השמות, היתה: הצמדת השם הגברי "משה" ל...אחותה מקבוצת השׂ-רות, וכל כך למה? כדי להנציח מחזר בלתי מוצלח של אותה אחות... הגיעו הדברים לידי כך שהמחזר הבא, שלימים נשא את שׂרה לאשה, קרא גם הוא לארוסתו "משה"! מסתבר שפעם מלכת שמות – תמיד מלכה: לאחרונה נכדותיה של רַ-שֶׁל מכנות את אמן "קטן", כי בהיותה בת הזקונים, הוצמד לה בילדותה כינוי זה... ואתם יודעים ע"י מי. ואפשר להניח ש"משה" ו"קטן" מחליפות לפעמים מידע על אופנה ותפריטים מתוך עיתוני הנשים, למשל.

רַ-שֶׁל ביום נשואיה, 1950~

לא אוכל לסיים פרק זה בלא להזכיר מנהג אסקימואי, שקסם לי בשעתו בספרון "גג העולם" [Top of the World]. שם בְּמוֹת מישהו, קראו על שמו את הילוד הבא במשפחה. אבל אם הקדימה כלבת מזחלות והמליטה, זכה הגור להיקרא על שם הנ"ל. מנהג נחמד, בעצם! כל מי שהיתה לו פעם חיית מחמד – יודע. ועכשיו, האם אטעה אם אומר שיש כלבים הנושאים שמות של קדושים? ומה עם כלבי סן-ברנרד, למשל? חזרנו אל מעלות הקדושים, אפוא, ובצדק: כלבים אלה אולפו, במנזרים הרריים בשוויץ, להציל את המוֹעדים ונופלים תוך כדי חציית המעברים המסוכנים בהרי האלפים, ויש בהם הרבה מן הצדיקות.

השעון בקפה רחביה עמד מלכת

בימי זוהרה של שכונת רחביה ניצב במרכזה בית קפה שנשא את שמה. יכולת למצוא בו עוגות וינאיות מצוינות ונגינת פסנתר של ערבית, ברוח האב והבן שטראוס, ממש קפה וינאי! בחצר האחורית של בית הקפה ישבו הבאים תחת עץ שיטה עבות, או בסוכות מחופות בשיחי ורדים יפניים, ואפשר היה לשחק שם שַׁח. מעל לשולחנות בחצר הקדמית פרסו מדי פעם סוכך מפוספס רחב ממדים. בצד הכניסה, בפינת הרחובות, התנשא שעון גדול.

כשאני הכרתיו השעון כבר עמד מלכת. זה לא מנע מן הזוגות הצעירים הנרקמים והולכים להסתופף תחתיו לבילוי שבטרם פרידה. השעון סיפק תפאורה רומנטית גם למי שהפרוטה לא היתה מצויה בכיסו, כמו למשל: חניכי תנועות הנוער, ודי היה לעמוד על המדרכה מתחתיו כדי ליהנות מחסותו. לימים אזכור גם את עצמי – בשובי מפעולות בצופים – חוסה בצלו בעמידה תחתיו או בישיבה עם חבר או חברה על מעקה האבן שהקיף את פינת בית הקפה.

לפעמים, תוך דִּנדון ענבלים, עברה ברחוב שיירת גמלים, ליד בית הקפה הווינאי כל כך, בדרכה מעמק המצלבה לעיר העתיקה. שם, בעמק, הצטלבו דרכי העפר מעזה ומיפו, ונוף העמק הילך עלינו קסמים. במצלבה מצוי מנזר אבן השותק את סודותיו העתיקים, שהרי בו נכתב מזמן האפוס הגרוזיני עוטה עור הנמר. ואילו אנו עטינו במנזר זה עצמו את מדי הגדנ"ע שלנו, וערכנו בו אמונים שכללו מטווחי ירי וקפיצות מגובה לתוך יריעת ברזנט. והיו בעמק מערות ועצי זית לרוב. וגם עצי בָּלוּט, הלוא הם הבלוט הקטן [היום בפינה הדרום-מזרחית של גדר מוזיאון ישראל] והבלוט הגדול [המכונה גם חוות הנזיר, כיום מוסתר מאחורי שיכוני גבעת מרדכי, ויש אומרים כי עלה באש]. מצויה שם גם חורשה מקסימה, מול מנזר המצלבה, ורבות בילינו בה עם הצופים ובלעדיהם.

שני תיאורים של שׁוֹתָא רוּסְתַּוֶילִי – מחבר עוטה עור הנמר במאה ה-12

כל האדמות הללו – מעמק המצלבה ועד לתחנת הרכבת שפותחה לאחרונה כמרכז מסחר ובידור – היו שייכות בשכבר הימים לכנסיה האורתודוכסית-היוונית. איך הוקמה בהן השכונה השקטה והיפה רחביה דאז? במהלך מלחה"ע ה-1 נקלעה העדה היוונית הקטנה, היהודית והנוצרית, למצוקה קשה. במיוחד לקראת סוף המלחמה, לאחר שהתורכים הגדירו את בעלי הנתינות היוונית כאויביהם. הקהילה נצטוותה לגְלות לדמשק בחוסר כל, וגם לממן את המעבר לגלוּת זו בכוחות עצמם. מסתבר שסבא היה אחד מבעלי האמצעים הבודדים בקהילה זו שהיה מוכן לתמוך כספית גם ביהודים וגם בנוצרים אורתודוכסים מעוטי יכולת, ולהקל עליהם את המצוקה הכלכלית ואת הגלות [לאחר מכן תוגמל כמובן ע"י מלך יוון]. יש אומרים שאף יצא עם הגולים לדמשק. כנראה שאין זה כך, כי כיבוש אלנבי מוצא אותו בבית החולים שערי צדק של ד"ר וולך שברחוב יפו – בחדר קָרַנְטִינָה, כלומר: בבידוד מחמת מחלה מדבקת. הוא לא היה חולה! אלא שהוא הוכנס לְשׁם כדי שהתורכים לא יתנכלו לו בימיהם האחרונים בירושלים, בטרם הנסיגה. יתכן שבכך נמנעה הגלייתו. עם כניסת אלנבי יצא מבית החולים אל משפחתו ואל תפקידיו הציבוריים: צריך היה להחזיר בהקדם את היוונים הגולים, להשיב את אמי ארצה, למלא את קרנות הצדקה ואת הקרנות הציוניות של ועד הצירים [לצורך זה החרים את כל תכשיטיה של סבתא המסכנה והשאירה נקייה מעל עדייה]. ובעיקר, צריך היה לחזור לחיים נורמליים!

מכל האמור לעיל נובע שרבים רבים חשו חייבים לסבא טובה תחת הטובות שעשה להם בזמן המלחמה, ובהם לא רק העריקים מצבא תורכיה שנידונו לתלייה וניצלו תודות לו, אלא גם פַּרְנָסֶיהָּ וּכְמָרֶיָהּ של הקהילה היוונית-אורתודוכסית, לה עזר רבות כשגלו לדמשק במלחמה. מאוחר יותר, משנזקקו אנשי הכנסייה לכסף, וביקשו למכור מאדמותיהָ כפי שעשו מפעם לפעם, לא פלא שפנו אל סבא תחילה. והוא היה זה שקנה [כמתווך או בעצם כאיש קש עבור המוסדות הלאומיים, ביחד עם חברים הנאמנים עליו], את האדמות של רחביה. ולא פלא הוא שכאשר נעשתה הפַּרְצֶלָצְיָה של רחביה-א', והאדמות נמכרו כחלקות בנייה, כל המשפחה – החל בבנותיו הנישאות, לרבות אמא, וכלה באחיו – השתתפו לצד אחרים מהישוב הישן ברכישת החלקות, כמו גם בהגרלה של ההלוואות לבנייה. עם זאת, ההערכות היו אז, בראשית שנות ה-20, שדווקא שכונת המרכז המסחרי מחד, או מרכז העיר [=המשולש] מאידך, הם האזורים שצפויים היו לפיתוח מואץ, ולא רחביה!

גם אבי הגיע לנושא הקמתה של השכונה, ומצא עצמו מעורב אישית תחת שני כובעים: הן כחתנו של סבא, אותו נהג ללוות ולשמש כמזכירו האישי בנושאים אלה, וכתוצאה – ההסכמים הרשמיים החתומים כתובים לרוב בכתב ידו הייחודי. כן היה מעורב בזכות עצמו, בין השאר גם כמוכתר השכונה מטעם הבריטים במהלך חלק מתקופת שלטונם בא"י. סביר מאד להניח שאבא הוא מי שקבע את מספרי החלקות בתכנית המִתאר של האדריכל קאופמן לרחביה-א'. וזאת, כי די אופייני שאת החלקה שייעד לעצמו – יסמן כמספר 1 במפה הרשמית... מכל מקום, לבטח הוא-הוא זה שהציע לוועד ההקמה של השכונה לקרוא את הרחובות על-פי שמות משוררים והוגים מתור הזהב בספרד, חביבי התעניינותו מאז ומתמיד [וזאת בנגוד לטוענים שארתור רופין, או אף הרב שמחה אסף, הם שיזמו זאת. ולא היא! תוכנם של 12 הכרכים שערך מאוחר יותר בביתו ברחביה, בשם: אוצר יהודי ספרד, גם הם ישמשו כהוכחה לכך!]. את שם השכונה הציע אז אליעזר ילין, שהקים בה את אחד הבתים הראשונים בשכונה, [ר' הבניין הנבנה והולך המתבלט במרכז התמונה מ-1922 בסוף פרק זה].

כשנולדתי מצאתי בכל בית שלישי בשכונה דודים או שארים אחרים, ובמרביתם – צאצאיהם מצויים שם גם כיום. ורק ביתה המקסים של דודה רוזה, שנבנה בהתאם לדרישותיה הגבוהות, נעזב על-ידה משהחליטה להינשא לבן-דודתה החי במצרים במקום לארוסה המקומי... אך שיחי השושנים ששתלה במו ידיה עדיין מלבלבים בְּגַנהּ המקסים.

סבא הקים את בתיו בשכונות שנחשבו אז יוקרתיות ומבטיחות, והן: מרכז העיר מחד וסביבות המרכז המסחרי מאידך, אך לא רחביה, שנחשבה אז בעיני רבים כ"סוף העולם שמאלה"... ואלה שני הבתים שבנה בזה אחר זה למגוריו-הוא: בראשון שוכנים כיום מלון ציון/מסעדת רימון במדרחוב שבמרכז העיר. יצוין שלפנים, בימיו של סבא, שכנו בו בשכירות בקומת הקרקע משרדי הכשרת הישוב [כמובן לפני הפרטתָהּ של זו לידיים פרטיות]. והשני, שהוקם מאוחר יותר, הוא הבניין הגדול והמודרני שניצב בשעתו ברחוב אגרון פינת דוד-המלך; זה שימש בירושלים לאורך שנים את הנהלת המכס של המדינה. אך בזמנו, כשסבא גר בו בתקופת המנדט, אִכלס הבניין בקומת הקרקע שלו בין השאר גם את משרדי הבולשת הבריטית, ה- .CIDואילו לאחרונה, במאה ה-21, שופץ מבנה זה ואוחד עם המלון היוקרתי וולדורף-אסטוריה, שהתפשט מעבר לסמטה שממול ונצמד אליו, כאגף נלווה. אלה שני הבניינים שסבא התגורר בהם עם משפחתו בתקופות השונות שלאחר מלחה"ע ה-1.

במקביל, עברו הוריי, בראשית שנות נישואיהם, מדירה שכורה אחת לשנית, בתקווה להקים את ביתם בעיבורה של עיר, ברחביה, לכשירווח להם כלכלית ויצליחו לבנות. ואכן, בסוף שנות ה-20 עברו לבית חלומותיהם ברחביה, שהחליף את מחסן העץ הקודם, ושתלו גינת נוֹי וְיֶרֶק, בהדרכתה של השכנה ממעלה הרחוב, הלוא היא רחל ינאית והנערות החלוצות שלה, ששהו גם הן בסמוך. לימים, כשחפץ סבא לגור בקרבתנו, שכר דירות שבנו אחרים.

מנהג היה בירושלים, שאין עוברים דירה במהלך השנה, אלא רק בחודש מוּחָרֶם לפי הלוח המוסלמי. מי שלא השכיל להשכיר את דירתו במוחרם, עמדה דירתו ריקה כל השנה עד למוחרם הבא. משבנו הוריי קומה שניה מעל הבית ברחביה – היה זה במחצית שנות ה-30 – איתרע מזלם והשכירו את הקומה הראשונה לרופא עולה חדש מגרמניה, שמִנהגי הארץ היו זרים לו: שבוע-שבועיים לאחר ששכר את הדירה, כשחודש מוחרם חלף עבר, הודיע כי הוא חוזר בו... הורי, השקועים בחובות בגין הבנייה, הסכימו לכן להשכיר את הקומה התחתונה בביתם כבית קפה למר קליין ושות'. היתה זו משפחה של קונדיטורים שעלו זה מקרוב מוינה. כמובן שנוהגי המקום לא היו נהירים לא להם ולא לשותפיהם, וכל רצונם היה להתפרנס כבחו"ל. וכך רופדה ילדותי בתפוחי השטרודל הווינאי, ונסמכה על הרבה אשישות ושאר פינוקים של פְרָאוּ רֶגִינָה הזכורה לטוב, בלא לפגוע בכבודם של הפינוקים והכיבודים מתוצרת בית, מצד רֶזִ'ינָה שלנו...

הילדה שהייתי בימי רגינה ורז'ינה, בבית, יושבת על כיסאות מעבודת בצלאל, 1940~

כך קם בית הקפה הסולידי "רחביה", שהרבה יצירות ספרות – בעברית ובגרמנית בעיקר – נכתבו בו. וכך הוקם השעון הגדול בפינת החצר הקדמית. הוא שקידם את פניהם של הרבה כלות וחתנים שנישאו בבית הקפה, לאור נרות ענק שהחזיקו בידיהן שושבינות קטנות בשמלות מלמלה וורודות, לצליליו של מנדלסון.

השעון העומד מלכת של ילדותי.

ניתן לעיין באותו נושא גם בשיר מִגְדָלִים בְּאַסְפָּמְיָה –  שבנספח ו'.

צילום תחילת בנייתה של רחביה, 1922

צילום זה – באדיבות משפחת ילין – נעשה ממרומי טחנת הרוח שבפינת הרחובות רמב"ן ואלחריזי העתידיים, כלפי מערב [1922]. בקדמת הצילום נמתח אופקית רחוב אלחריזי, ובמרכזו: תחילות הבנייה של "בית ילין". ואילו בהמשך רחוב רמב"ן [האלכסון הנוטה משמאל למטה כלפי מעלה וימינה], מעל לבית ילין: תחילות הבנייה של "בית חבצלת" המפורסם של השופט גד פרומקין, בפינת רמב"ן/אבן עזרא, [ר' במפה שלהלן]. באופק מעליו, ממערב לרחביה, נפרסת ימינה שכונת שערי-חסד הוותיקה יותר. האוהל שמימין למרכז הצילום – הוא אוהלם של בוני רחביה מ"גדוד העבודה".

מיקומו זה אינו רחוק מאתרו העתידי של צריפם הראשון – הכהה והצנוע – של רחל ינאית ויצחק בן-צבי מגדוד זה, שהוקם אח"כ ברחוב אבן גבירול 10. "בית החלוצות" של רחל ינאית, המאוחר יותר, נבנה מדרומו. חשוב לציין שהצריף השוודי הבהיר והעכשווי ברחוב אלחריזי 17, המכונה כיום צריף הנשיא – אינו צריפם הישן כלל ועיקר! וזאת כיוון שהמקורי, בצבעי החום/שחור שלו [כיוון שזיפתו אותו תכופות נגד הגשם!], הועתק ב-1955 אל קבוץ בית קשת, בית בנם חלל מלחמת 1948. שם הוא מוצב כגלעד לו ולהם עד היום.

מפת רחביה כיום, המאה ה-21.

החץ מצביע על כיכר מָלְכוֹ [=מולכו]

"הגדת הציפורים"

העתקה ידנית מתוך הגדת הציפורים מימי הביניים [ראשי האנשים כראשי ציפורים] – ההשראה לשם הפרק

את רֶזִ'ינָה עדינת הנפש החשבנו כבת משפחה, ובעצם היא גידלה אותי בשש שנות חיי הראשונות; כי ביתנו שהיה בית פתוח במיוחד, ואִכלס גם את ספרייתו ומשרדיו של אבי, לא יכול היה להתבסס רק על עבודות הבית של אמי. וכך, מדי פעם, עבדה לצידה עולה מאחת הגלויות: תימן, סוריה או הבלקן, שלרוב גרה איתנו, ועברה במחיצתנו את שלבי קליטתה הראשונים בארץ, כנערה עולה.

יש לזכור כי בזמנים ההם, סביב פרוץ מלחה"ע ה-1, נהגו להקצות בארץ יום בשבוע לכביסה על פרימוס ענקי, תוך שהכובסת – משלח יד בפני עצמו – חזרה על הרתחת המים פעמיים-שלוש. הגיהוץ נעשה במגהץ פחמים. כל יום בילינו במרוץ אחר עגלת הקרח ולעתים מזומנות רצנו גם אחר תאומתה, עגלת הנפט, לה נזקקנו לצרכי בישול, הסקת התנורים או לחימום מי האמבטיה. בישולים ואפיות חגיגיות, כמו: חמין, סוּטְלָץ' [=פודינג אורז] או בּוּרֶקָס, לקחנו לתנור ציבורי בשכונת שערי חסד הסמוכה, ואלה נגאלו משם לפעמים רק כעבור יומיים, שכן טרם המציאו אז את "פְּלָטוֹת השבת" לחימום המזון. כדי להוסיף שמחה על שמחה: את העופות קנינו בימים ההם בחיים, והדאגה למציאת שוחט ומורטת נוצות נפלה על משק הבית עצמו. גם האטריות והקוּסְקוּס היו תוצרת בית: פעם-פעמיים בשנה הגיעה מֶרְקָדָה הזקנה, והתמקמה במכלול החדרים מטבח-סלון-חדר-שינה לצורך הנפקתם...

על הגג עם רֶזִ'ינָה, לקראת נשואיה ב-1941

אהבתי מאד להסתובב במטבח שעה שרֶזִ'ינָה ניקתה את העופות: מחיטוט ידיה שלה במעי העוף – כידיו של אלוהים בעולם אליבא ד'יהודה עמיחי – קיבלתי את שעורי הביולוגיה הראשונים שלי, ובו-זמנית למדתי להגן על זכויותיי כבת זקונים. את ה"שְׁחוֹרִיקוֹס" [=האברים הפנימיים של העוף, המתכהים במהלך הבישול] תמיד שמרה עבורי. בנישואיה שפכתי דמעות כמים ואף שהסבירו לי כי היא מאושרת בהינשאה – לא מצאתי ניחומים.

עם לכתה של רֶזִ'ינָה, פרחו להן מחיי גם ציפורי המשי שלה. כל אחר-צהרים, בהיותה אצלנו, כמו חמקו להן הציפורים מתוך ארגז הנדוניה שלה, ופצחו בשיר בהתעופפן מחדר לחדר. וכל ערב כינסה אותן חזרה, ככנס אילקה הזמר הוותיק את הבקר בשיר הרועים שלו. הציפורים הצבעוניות כיכבו על מפת שולחן לבנה, אותה רקמה ורקמה לקראת נישואיה. היום אינני יודעת אם חוטי הרקמה היו מכותנה או משי, אך בדמיוני הן ציפורי משי לכל דבר, ובעצם: למה לא? בבלקן הרי נהגו לרקום במשי בלתי שזור. עפ"י צבעיהם המגוונים, שכללו גם כחול ושחור, אולי היו אלה תוכים. כמעט יכולת לשמוע את הלווי המוסיקלי שלהם שעה שרז'ינה שרה לי את הרומנסות של תור הזהב, בקולה הגבוה נוסח מקהלת מסתורי הקול הבולגרי...

Assentada en el jardino

Recamando el bastidor

Vide venir una palomba

Traendo letra de amor.[8]

כמה הייתי רוצה לפגוש שוב את ציפורי המשי... כך או אחרת הרומנסות הספרדיות הללו זורמות בדמי! והרי הן לא באו לי מאמא, שכן אמא אהבה לשיר אותן רק בצוותא עם אחותה רוזה, כעשרים שנה ומעלה מאוחר יותר, לאחר שזו גורשה ממצרים במלחמת סיני, והיתה באה לבישולי ערב חג. אז כבר היה קשה לאמא לצאת מן הבית בשל בריאותה. באותן השנים נהגה לפזר פרורי לחם על הגגון של קפה רחביה, עבור הדרורים. ובכל בוקר, בשעה היעודה, התכנסה לה מקהלה עליזה, כיוצאת משירה של חוה אלברשטיין, לדרוש את שלה בציוצי שְׁרִיק-שְׁרַק וצְוִיץ-צְוִיץ. ואמא יצאה אז לפטפט עם ציפוריה, תוך שהיא מאכילה אותן...

והנה בשנות מגוריי בתל-אביב, כאילו לזכר ילדותי החלוּמה, מדי שנה חום יולי-אוגוסט נושא בכנפיו נחיתות אונס של צוֹצלות וגוזלי צוּפיות בתוך ביתי. הצוּפיות [=יונקי דבש] מקננות בדקל סמוך, ובצבעי השחור-טורקיז-כחול מזכירות לי את רקמתה של רֶזִ'ינָה. מה גם שגוזליהן האילמים – פרחי טייס ידידותיים וסקרניים שאינם מֵיטִיבֵי עוּף – נכנסים לביקור בסלון מתוך טעות בניווט.

צוֹצלת בנחיתת אונס במרפסת בתל-אביב, לצד מֵי הסוכר שלה

מאידך בחמסינים נושרים אל המרפסת כתמים סגולים-כחלחלים, הלוא הן הצוֹצלות. לציפור, התשושה עד כדי אפיסת כוחות מוחלטת, אני מגישה מֵי סוכר, זכר לטעם הרומנסות שהותירו בפי ציפורי המשי. בסתר המרפסת מחליפה הצוֹצלת כוח כמה שעות, עד שיש לאל ידה לשוב ולעופף לה...

Quien es este pajarico

Que aposo en mi salon,

Y precuro de hacer su nido

Adientro de mi corazon.[9]

שני מכרים-אמנים יש לי בספרד, היוצקים פסלי ברונזה: אחד בקנטבריה והשני בסיירה שמחוץ למדריד [sierra, רמה-הררית]. לאורך שנים ביקשתי מכל-אחד מהם בנפרד לפַסל לי ציפור הפורטת בכנפיה על נבל, או כמו שאומרים בשפתם "נוגעת בנבל". כי בספרדית הפועל "לנגן" [[tocar פרושו גם "לגעת" סתם. נקל לשער כי לו תכנית הרדיו "מלים שמנסות לגעת" שודרה בספרדית, כפל-המשמעות המתבקש משתי האופנויות שהשירה נוגעת בנו: התוכן והצליל, היה נהיר יותר... אפשר גם לדמות כי הספרדי כמעט "שומע את המראות", בעודו מתבונן באצבע האלוהים הנוגעת לא-נוגעת בידו של אדם בתקרת הקָפֶּלָה הסיסטינית, על מנת להפיח בו רוח חיים. מאידך, מאז מעמד הר סיני, אנו מגלים נטייה "לראות את הקולות".

לא אִכפת לי, אני אומרת להם, למכרַי, איזו ציפור ואיזה סוג של נבל, חדש או עתיק. אני מבקשת שייפסלו, אבל בסתר לבי אני יודעת שאם האמן אינו "נדלק" על רעיון כלשהו מעצמו, לא יעזור לי כלום! כשהצעתי את נושא הציפור הפורטת למקצוען מבין השנים, שאל אותי ידידי מיניה וביה: "למה ציפור? הרי זה צריך להיות עטלף!" "לוּ יהי כדבריך, שיהיה עטלף!" עניתי. האמן התייחס כמובן לצד הצורני של היצירה, אבל בהכירי את מצבי הרוח שלו, עשוי היה להתכוון בבלי-דעת, גם להלך הנפש: אני ראיתי את השמחה שבנגינה, ואילו הוא – את העצב. והאפקט של עטלף בן דמות היגון] כדברי דה-סרוואנטס], הפורט על מיתרים, ואולי ארוג/צלוב/קלוע בתוכם, יכול להיות מדהים...

מדוע הסכמתי כל כך מהר לחילופין בין הציפור לעטלף? היו לי סיבות משלי: אמנם הורגלתי למעופי החרום של הציפורים בתל-אביב; ובכל-זאת הפתעות מזומנות גם למי שהסוראליזם הופך ללחם חוקו. כשנה לפני שיחתי זו עם הפַּסָל, עליתי לקומה העליונה בבית הקיץ של חברי בַּסְיֶירָה שבמרכז ספרד. היה זה בלילה האחרון של השנה העברית העצובה תשמ"ח, בה פרצה האינתיפאדה הראשונה. בתודעתי התרוצץ הביטוי "תִּכלה שנה וקללותיהָ!" נראה כבר איזו שנה רוקח לנו מי שרוקח... משהגעתי למעלה הדלקתי את האור בכניסה ופתחתי את דלת חדרי, והנה עטלף שחור קטן טס במהירות רבה אנה ואנה בחדר... ואני שכחתי שהעטלפים לוקים בעיוורון ומנווטים את דרכם עפ"י הרדאר. לכן היצור לא מצא כהרף עין את החלון ממנו נכנס, וכמעט נחבט בי כמה וכמה פעמים תוך כדי תמרון... שכחתי וקראתי לעזרה. עד שעלו ובאו – העטלף היה כלא היה, כאילו משל היה... ולי נדמה אז שמישהו כמו מאותת לי, על התקן האמור של "תכלה שנה וקללותיהָ" כי הנה שנת-העטלף יוצאת, חולפת לה מן העולם.

עם זאת, חיכיתי וחיכיתי, אולי מי משני האמנים יעצב לי אי-פעם, בנוּחַ עליו הרוח, את הציפור הפורטת עלי נבל. שאז בוודאי תחל עבורי שנה חדשה על ברכותיה. ואולי אפילו שבע שנים כאלה! ואולי לא רק לי...

ואכן, משתורגם פרק זה מעברית לספרדית שנים לאחר כתיבתו, נרתמו שני חברַי הפָּסָלים להגשים את משאלתי: האחד פיסל עבורי את היונה הפורטת על מיתרים החולפים ממש דרך בְּשָרָה, במספר יציקות מאַבְקַת שיש בצבעים שונים, שתי דוגמאות מהן להלן. ומשנהו, המקצועי שביניהם, שחדל אז לפסל, הגיש לי את ציורו: ציפור כחולה הפורטת על נבל מודרני... מסקנה: אסור להתייאש!

הציפור הפורטת על נבל

ציור הציפור הפורטת על נבל שהכין אחד מחבריי, כשבקדמת ציורוֹ מוצב פסל של חברי השני, והפעם בהשראת הצבעוניות דמוית השמים המעוננים של הצייר רנה מאגריט [1967-1898].

עוד פסל מהסדרה היצוק לבקשתי הפעם בצבעי סלעי ירושלים

שתיקותיו של סאדאת

פעם תשע הקטנה [למניין הכללי במשפחתנו, ר' בפרק "המלאך השיכור" לעיל] סיכמה בכעס גדול את נושא שיחתנו: "ואת בגדתְ באמון שהם נתנו בך!" "או לא. אינני חושבת! כלל לא. תיכף תביני שלא." אמרתי ומיד סיפרתי לה את השתלשלות הדברים. היה זה בשובנו מחתונה, כששאלה אותי אם הכרתי בילדותי ילדים במצוקה בסביבתי הקרובה. בוודאי. השבתי לה. רוב יושבי שולחננו בחתונה, וגם המחותנים, חבריי הטובים, היו כאלה: שהרי הם ילדי השׁוֹאה. "אבי החתן, וגם שכנתך משמאל, היו ברכבת קסטנר, והגיעו למחנה ברגן-בלזן, אלא ששם ניצלו בטרם קרה להם דבר. ואילו המחותנת הגיע ארצה באנייה אקסודוס. אבל אין אנו מדברים על כך. מה ידוע לך על כך?" כן, היא יודעת אודות הרכבת, מחנה המוות והאנייה האמורים. משעורי יום השואה ידעה. בת-שמונה היתה אז.

סיפרתי לה איך שני נוסעי רכבת קסטנר הכירו זה את זו בשנות היותנו סטודנטים לתואר שני, מבלי לשער כי בילו חודשים ארוכים יחד בילדותם, הן ברכבת ובמחנה ברגן-בלזן, והן בשוויץ, כשנשלחו אח"כ לשיקום. "אז איך כל זה נודע להם? ולך?" שאלה הקטנה. "אני סיפרתי להם." אמרתי לה, רק כדי לזכות בתואר בוגדת, שהרי קודם לכן ציינתי בפניה שלא היה זה ממנהגנו לדבר על ילדותם בשואה, ואילו עכשיו התברר לה שאני דיברתי... לכן מצאתי לנכון לפרט בפניה את ההשתלשלות.

במהלך טיול בפירינֶאים הקַטָלָנים עם חבריי ששכרו מכונית, הזכיר לנו הנוף את שוויץ. תוך כדי תלישת פטל בשולי הדרך, סיפר לי חברי כיצד בדרכם לפגישה אתי בספרד, עברו זה עתה בשוויץ, במטרה לאתר את בית האחוזה שאירח אותו, והוא אז בן שמונה, עם יתר ילדי רכבת קסטנר. היה זה מיד לאחר שחרורם מברגן-בלזן, ובטרם בואם ארצה. ואכן הוא הצליח למצוא את הכפר ואת האחוזה, וגם צילם אותה... עד אז לא ידעתי פרטים על המוצאות אותו. כשסרתי אל ביתם לראות שקופיות מן הפירינֶאים, השתרבבה השקופית המיותמת משוויץ לערמה-הספרדית. כך ראיתי על המסך בניין נטול חן, אפור ועגום, שאגפיו מעוגלים כקשת. הנחתי שלאחר ברגן-בלזן בוודאי נראה המקום לניצולים כגן עדן עלי אדמות. כך התוודעתי אל מראה הבניין ואל שם הכפר.

כמה חודשים מאוחר יותר סיפרה לי חברתי האחרת כי רק לאחרונה הובילה את בעלה לשוויץ, בניסיון לחפש את הארמון בו נפשה בגיל ארבע, לאחר יציאתה עם ילדי רכבת קסטנר מברגן-בלזן... לשווא חיפשו. לצערה לא הצליחה לאתר לא את הארמון ולא את הכפר, וגם להיזכר בשמו לא עלה בידה... שוב, לא ידעתי על כך קודם! אך נוכח אכזבתה לא יכולתי להחריש עוד: "אני אעזור לך בכך." אמרתי לה את שם-הכפר. "הבית מעוגל באגפיו, מבנהו דמוי-קשת וצבעו אפור. נכון?" בתדהמה הסתכלה בי חברתי ואמרה: "כל זה נכון! מאין לך?" סיפרתי לה על השקופית שהשתרבבה לערמה הפירינֶאית, וכך נודע לה על הקשר המיוחד והעלוּם שהיה לה בילדותה עם מכרנו המשותף מזה שנים. לימים נפגשנו כולנו בביתי, ושני ניצולי הרכבת חיפשו זה את זו רק כדי לשבת יחד במסיבה, בלא לומר מילה, לא לאחרים ולא בינם לבין עצמם...

"זה לא מוכיח כלום!" התריסה תשע, עדיין כועסת עלי. "בכל זאת בגדת בהם!" האמנם? "וחוץ מזה, את עצמך היית פעם ילדה במצוקה?" חקרה אותי הקטנה... למחרת שמעתי אותה משוחחת עם חברתה על חתולים במצוקה...

בביקורו הרה הגורל בירושלים, כל שומעיו של סאדאת בוודאי יזכרו כיצד פלט הברות כמו: "אֶה!" או: "אָההההה", בחפשו את הניסוח המדויק. אלה חתמו שתיקות באורך משתנה, עד למציאת המילים הרצויות. ושמועה עקשנית התהלכה בשעתו, כי אחד השדרים של רשות השידור ריכז את כל שתיקותיו של סאדאת על פסקול אחד... בדיחה של אנשי קול!

אלא שעכשיו הדבר לא נראה לי טיפשי כל כך: את התיאור כיצד קלטנו את ילדי השואה שנקלעו למחיצתנו הייתי רוצה לכתוב בזה בדיוק באותו האופן. זה הפרק השְׁתוּקִי של ילדותי, ממש כמו אצל ילדי השואה עצמם! אף כי אני הצברית הקולטת, אני מוצאת עצמי פוסלת ניסוח אחר ניסוח וטיוטה אחר טיוטה! נראה לי שמלבד ה"אֶה" שבפתיחה וה"אָהה" שבסיום, כיום כמו אז, אין מילים בפי. והשד יודע מאין היה לנו השכל לשתוק? אף אחד לא כפה עלינו, הילדים הצברים, את השתיקה. אבל אנחנו סתמנו, לא פרשנו ולא שאלנו כלום; והרי בשאלותינו יכולנו להזיק מאד. אך הם שתקו ואנחנו שתקנו. והקשר שיצר אמפתיה בינינו היה קשר השתיקה... ושתקנו איתם שנים.

את בוא ילדי טהרן לבית החלוצות הסמוך אלינו אני זוכרת בברור, ואת ההתרגשות שאחזה בכל ירושלים. חגגנו את בואם ברוב עם. תרומות שונות זרמו אליהם מכל צד. גם דודי שלח אליהם ארגזי סבון ריחני מן הפרפומריה שלו... ואחר-כך התרגלנו לבואם של ניצולים, והפליטים הצטרפו אלינו ללא תופים ומחולות. במשך הזמן הגיעו גם מצעירי משפחתי.

"תראה" אמרתי פעם תוך שתיית קפה בקריה בתל-אביב, למי שהיה ממונה עלי במשרד החקלאות. וזאת לדעת, כי קריית הממשלה מוקמה במחנה צבאי בריטי במושבה הגרמנית שָׂרוֹנָה, לאחר שממשלת המנדט החרימה את הרכוש הגרמני בארץ. "תראה, אף פעם לא חשבתי על כך כשעבדתי כאן, אבל אנו יושבים בעצם בבתי הכפר של הגרמנים הטמפלרים, מקימי שָׂרוֹנָה. כמה חבל שאחדים מבניהם נתפסו לנאציזם, אף כי האבות המתיישבים שפעו כוונות טובות... הם אינם, נמחקו, אבל ממשלת ישראל מבצבצת מבין הריסותיהם... ממש צחוק הגורל, לא?" "את והאסוציאציות שלך!" התריס כנגדי, הסתיר את המספר המקועקע על זרועו מאחורי גבו, ונבלע במשרדו, בצל כְּלִיל החורש היפיפה שנשתל ע"י הטמפלרים...

בצל כְּליל החורש, עם בכירי אגף ההדרכה במשרד החקלאות, 1965

אבל האסוציאציות שלי כבר שוטטו להן בעולמות אחרים, ואי-אפשר היה לבלום את מעופן... כמה הוא יפה באביב, כְּליל החורש! אך לא, בל יַטְעֶה אותנו יופיו של העץ וניחוח ההדרים שמסביב: שמו של כְּליל החורש בשפות האירופיות השונות, איננו תמים כל כך: "עץ יהודה", לכבודו של יהודה איש קריות, מי שבגד בישו. האגדה מספרת כי הבוגד תלה עצמו לאחר מכן על עץ זה. בהתחשב בעובדה שמרבית פרטי כְּלִיל החורש בארץ אינם גבוהים דיים, יש להניח שאגדה זו – כמו השם "עץ יהודה" – מקורם באירופה, והרי קל מאד לסטות משמו הפרטי "יהודה" לשם הקבוצתי של מוצאו – "יהודים". וד"ל. וכאן חוסר התמימות!

לא מזמן פגשתי אחת מחברות ילדותי מבין ילדי השואה, ושמחתי לקראתה. ההיסטוריה האישית שלה יכלה לאכלס ספר עב כרס, אך חברתי שותקת... אינני חושבת, סחתי לה, שפרקי ילדותי שבכתובים יהיו מושלמים אם אדלג על דפוסי ההתקרבות שלנו, ילדי רחביה, אל הילדים ניצולי השואה. "יתכן שלוּ יכולתי למקד את הפרק סביב ילד אחד – נאמר סביבךְ – הייתי מצליחה להמחיש את מה שיש לי לומר. אבל אני לא אעשה לך את זה!" "זה מוזר, אבל בעצם את יכולה, מה את כבר יודעת?" שאלה. "הביטי, במהלך השנים פלטתְ פה ושם משהו, ואולי דודתך סיפרה לי?" "גם לה אין כל מושג! וכל מה שכבר הצלחתי לבטא הריהו נחלת הכלל מאותו רגע שהשמעתי אותו... את יכולה לכתוב." "אם אכתוב, תהיי הראשונה שתעיין ברשימותיי, בטרם יעיינו כל האחרים." הבטחתי לה, "ואת תוכלי למחוק או לתקן כרצונך." "או לא! כאן הטעות שלך..." אמרה לי, "אני אמנם מוכנה לקרוא לפני היתר, אבל לא אתקן ולא אעיר לך כלום!"

לכן, גם אם אכביר מילים, בעצם אינני עושה דבר בפרק זה, שלא עשה לפני אותו שַׁדָר שכינס את כל שתיקותיו של סאדאת בפסקול אחד...

שעון הקוקייה של קָטָה

מרבית האביזרים שאינם ספרדיים בביתה של קָטָה, כמו שעון הקוקייה השוויצרי, הינם מתנתו של כומר פרסביטריאני, מכר של קָטָה. כמוהָ גם הוא נולד ספרדי קתולי, קַטָלָנִי אם אינני טועה, אך במשך הזמן שינה את טעמו... ככומר פרסביטריאני נדד רבות בעולם. לפעמים, בשובו לספרד מולדתו, כיבד את קָטָה בביקור ובמתנה. "בכל זאת הוא נוצרי טוב!" היתה מסכמת את דעתה עליו.

במחשבה שניה, היו לקָטָה גם מתנות מאפריקה, עבודות גילוף ופיסול בעץ, מן הזמן שבת-דודתה הפורטוגלית שֵׁרתה באנגולה כמורה-נזירה. וגם תרנגול פורטוגלי העשוי מסיליקה – חומר המהווה תחליף מוצלח לחזאי מזג האוויר, כי צבעו משתנה בעקבות לחות האוויר – ממנה הוא. כיום בת-הדודה שוב אינה באנגולה, וגם את נדר הנזירות התירה. ואף תרנגול הסיליקה – עשה עליה לא"י.

קָטָה הינה בת איכרים מן ההר בקַנְטַבְּרִיה, שנהגה לכנות עצמה "אילמת" וכן "ממולאה בְּבוּרוּת". ואילו אני הנחתי ש"מרוקנת מכל ידע" עשוי לשרת אותה טוב יותר. אבל, כשלעצמי סברתי כי חוכמתה הטבעית עולה על חוכמתם של אי אלו אנשי מדע ממולאי ידע שהכרתי.

קָטָה מדפדפת בעיתונים בסלון ביתה, שנות ה-80

מכל מקום שעון הקוּקייה עשה לנו בעיות אחת ליומיים לערך, כאשר שני אִצְטְרֻבָּלָיו נחו בשלום על שטיח הפרוזדור, וצריך היה למתוח מחדש את הקפיץ. אך גם כינון השעון לא הבטיח שום דבר בעצם, כי השעה שעליה הורה השעון היתה שרירותית לגמרי, גם אם כוננו אותו בהתמדה. כמו כן צלילי הקוּקוּ לא תמיד הסכימו עם המחוגים. וכך הייתי עושה, נגיד: אם השעון צִלצל שבע ובמקביל הורה על שמונה ועשרה, רצתי מיד אל אקרן הטלוויזיה, בהנחה שהשעה קרובה מן הסתם לתשע בערב. לרוב צדקתי. אלא שבראשית שנות ה-80 גם השעה תשע – זמן מבט לחדשות – לא הבטיחה שהחדשות אכן תשודרנה במועדן! תחת זאת פשוט החלה אז "הספירה לאחור" כביכול, לקראת החדשות: הקריינים הודיעו מדי פעם "השעה תשע ודקה/ודקותיים/ושלוש/וכו' ", כאילו היו ראומה אלדר בקו טלפון 155... ורק אז, בתשע וארבע או שבע או אף שתים-עשרה דקות – אכן הגיעו החדשות!

וזכורתני גם – כשקָטָה ליוותה אותי אל תחנת הרכבת בשובי למדריד לאחר הפעם הראשונה שהתארחתי אצלה – מה ראו עיני בתחנה? שני שעונים, כשני תאומי צביה, אך כל אחד מורה על זמן אחר, בהפרש של עשר דקות זה מזה... כזאת היתה ספרד בתחילת שנות ה-80. ובוודאי קודם לכן. לא כיום!

קָטָה פחדה לטפל בפלא העולם השוויצרי, וכמובן באביזרים טכניים אחרים בהם לא נתנה אמון. למשל: את מרבית הפירות אכסנה בחום יולי-אוגוסט על המקרר החשמלי שלה, במקום בתוכו. דיירי המשנה שלה, ובהם אני, לקחו את הטפול באביזרים הללו על עצמם. שאז נהגה לומר לי: "את כמו רָמוֹן, גם לך – כמוהו – ידיים טובות!" אני חוששת שבאורט ישראל לא היו מסכימים איתה... בכל זאת המסחטות ומערבלי המזון קנו את אמונה, כי בהם ניתן היה לעשות מטעמים טִבעוניים. וקָטָה דגלה בטבעונות מאז גיל שישים, לאחר ניתוח להסרת הגידול שצמח לו להנאתו בבטנה. ממנה למדתי לשתות חליטות של "זנב הסוס" או פרחי אניס, ואצלה עשיתי לראשונה מסכות פנים מרגיעות מאבני חַרְסִית שאספה בשדה ופוררה, או אפילו הביאה לי מדי פעם ממעלה הרחוב.

בצלים תלויים במרפסת המטבח של קָטָה

קָטָה ואני מצאנו כי נשמות אחיות אנו, למרות השוני בגיל, במוצא, ברקע החברתי, באמונות ובמצבורי הידע שרכשנו לנו. נוכחנו בכך לראשונה בוקר אחד, כאשר ישבנו יחד זו מול זו. אני שתיתי אז קפה של בוקר שעה שהיא שתתה מיץ לימון במים, והחיים נראו לנו נפלאים, ושתינו פרצנו יחד בצחוק של הנאה. "אני אקח אותך לכפר הולדתי, או לפחות להר של ילדותי." כי כמוני עברה קָטָה מן ההר לשפלה, היא מן ההר הקַנְטַבְּרִי אל בירת המחוז, ואני מהרי ירושלים לתל-אביב. וגם לה חסרו העליות והמורדות; וזאת למרות שהבירה סנטנדר התברכה במצוקים יפיפיים וברכסים הנושקים ממש לים. תל-אביבי מסוים ניסה פעם לנחם אותי, באומרו כי רחוב אלנבי גם הוא עליה. "האם הוא עולה אל הים או מן הים?" שאלתי אותו. באותו הזמן התכוננתי לבחינת נהיגה בירושלים, ברחובות שטראוס או אגרון, וצפויה הייתי לנהוג במעלה הקַסְטֶל כמה פעמים בשבוע. אלנבי – גם כן עליה!

אנשי קַנְטַבְּרִיָה נראו לי חביבים במיוחד, והרגשתי בתוכם כבביתי. מן החנויות אליהן נכנסתי חזרתי תמיד עם מתנות שקיבלתי, מה שהוציא מן הכלים את חוּלְיָה [Julia], דיירת-המשנה הקבועה של קָטָה. חוּלְיָה היתה ספרדיה-אַנְדַלוּסִית שעלתה צפונה. "הם קרים כקרח, הצפוניים הללו!" היתה מתריסה. "ובכלל, למה אין הם נותנים לי מתנות?" וגם: "ומה נתנו לך היום?" היתה קוראת אלי בהיכנסי לדירה. "מחזיק מפתחות!" "זה שוב פעם בעל חנות הספרים, לא?" "לא. מה פתאום הוא? הפעם זה בְּעָלֶיהָ של חנות הארנקים, אליהם הבאתי לתיקון את המזוודה שלי." ובהזדמנות אחרת: "מה הֵבאתְ היום?" היה זה כד קרמיקה מודרני, תוצרת סַרְגָדֶלוֹס, הכפר המתמחה בסגנון גָלִיסְיָה [שבצפון-מערב ספרד]. "למה זה קורה לךְ? למה לי זה לא קורה אף פעם?!" לֵךְ תסביר ליפיפייה הדרומית כי רגשי האשם של הספרדי המצוי עובדים שעות נוספות: הוא, שמימיו לא ראה יהודי מקרוב, לא נותר לו אלא להתרגש מאד בנוח עיניו על תיירת המדברת בשפתו בניב מוזר, ולשאלתו מאין בדרום אמריקה או במחוזות ספרד הנידחים היא באה, היא עונה שהיא בעצם Sefardita [=ממגורשי ספרד בצו המלכים הקתוליים]! ואין גם צורך להיות בדיוק בריז'יט בַּרְדוֹ בעלומיה, או ג'וּליה [חוּליה] רוברטס לשם כך...

פעם נכנסתי לחנות בסנטנדר וביקשתי לקנות דברי רקמה האופייניים לצפון ספרד. "אין כאלה!" אמר לי המוכר, בַּסְקי במקרה: "הרקמה הנמכרת כאן היא מן הכפר Oropesa שליד טולדו, מולדת כל המפות הרקומות. ואת כתיירת אינך יודעת את סיפור המעשה..." ובכן, זה סיפור המעשה שזיכה אותי כרגיל במתנה: "בכפר אוֹרוֹפֶּסָה חי לו יהודי ולו בת מקסימה. ליהודים יש בנות יפות!" יידע אותי הזבן, במאמר מוסגר. העליתי חיוך על שפתותי. "את יודעת שפעם חיו כאן יהודים. אסור היה להם לקנות קרקע, אך הם עסקו במקצועות אחרים. בן הנסיך התאהב ביהודיה היפה, שהרי ליהודים בנות יפיפיות..." החיוך שלי התרחב והלך ככל שהעלילה הסתבכה. "בא בן הנסיך אל היהודי ואמר לו: 'תן לי את בִּתְךָ לאשה!' 'רק אם תשלם לי את משקלה בזהב!' ענה היהודי, בתקווה שבכך הוא הודף את הצעיר לעד. אך לרוע מזלו הביא בן הנסיך המאוהב את כמות הזהב השווה למשקלה, והזקן נאלץ למסור לו את בתו לאשה. לכן הוסב שם הכפר לאוֹרוֹפֶּסָה [=משקל זהב]... ואין יפות מבנות היהודים." בקטע הזה פרצתי בצחוק גדול... הזבן הבין פתאום משהו שעליו לא חשב קודם. "האם... את בוודאי מניו-יורק?" שאל אותי. נדתי לראשי בשלילה והמשכתי לצחוק. "אם כן את מתכוונת שאת משם... מישראל... קָרָמְבָּה! פֶּפִּיטָה, חוֹסֶה, פֶרְנַנְדוֹ, בואו לראות ישראלית... וְחַפְשׂוּ לה מתנה נאה, שתדע מה זה ספרדים! את רואה שצדקתי: את הינך ההוכחה שבנות היהודים יפות הן, גבירתי!" חוליה נדהמה מן המטפחת הרקומה ועוד יותר – מן הסיפור. עדיין לא הבינה מדוע מגיעה לי מתנה. בעצם, גם אני לא!

כששואלים אותי בספרד מאיזה מחוז אני שכך אני דוברת ספרדית, תשובתי היא כי אינני ממחוז זה או אחר, אלא מן המאה ה-16. ואכן, בביקוריי הראשונים קל היה לי להבין טקסטים עתיקים, הכוללים אביזרים וחלקי לבוש שאבד עליהם הכלח, יותר מטקסט מודרני. למי ששואל אותי לאמונתי הדתית אני נוהגת לענות כי דתי היא דתו של ישו עצמו. ואם מקשים היכן נולדתי, אני עונה שנולדתי כארבעה עשר קילומטר מצפון לישו [מה יש? "שתי אצבעות מצידון" זה בסדר, וצפונית לישו לא? הרי בית-לחם היתה ונשארה מדרום לירושלים, ככל הידוע לי!]. למביני דבר אני מסבירה, כבּוֹנוּס, כי גדלתי קרוב לעמק המצלבה, שלפי המסורת – ממנו נלקח העץ לצלב. בעיירה לְיֵבָּנָה הראו לי פיסה מן הצלב, אבל אפילו הכומר שהראה לנו את כְּפִיס העץ הודה שלוּ חיברו יחדיו את כל גזרי העץ המפוזרים בעולם – בכנסיות ובמנזרים עתיקים – היו מתקבלים כמה וכמה צלבים... ואילו אני שמתי לב שלא היה זה מן העצים האופייניים לעמק המצלבה, בו בליתי את ילדותי ואת עלומי.

לקראת סוף שהותי ב-Casa Cata, כמו שחוליה קראה לביתה של קָטָה, אפינו טוֹרְטִיָה גדולה, העמסנו פירות וירקות על החיפושית של חוליה, כל זאת לאחר שקניתי בקונדיטוריה הסמוכה עוגות ספרדיות מרהיבות, בעלות שמות טעונים כמו "שֵׂעַר מלאכים" או "זרוע של צועני". כך שמנו פעמינו אל ההר. בדרך קנתה קָטָה בקבוק קוקה-קולה גדול במכולת שבכפר הולדתה, כשהיא חובשת את כובעי הצהוב ועונדת את משקפי השמש הענקיים של חוליה[10]. בתחפושת זו לא הכירו אותה. ואנו צעדנו להר "מבלי שיהא עלי לנשק את כל בני כְּפרי, דבר שיגזול הרבה זמן ואין בו כל תועלת." בהר, הבטיחה לנו קָטָה, נהיה שלושתנו לבד-לבד בטבע... קָטָה היתה צעירה מאד ברוחה, ללא כל קשר לשבעים ושש השנים בהן הודתה בפנינו. ואכן, לאחר זמן קצר של עליה בשבילי הרים, כשהחיפושית מקרטעת לה בין עצי היער, הגענו לכנסיית סאן-אֶסְטֶבַּן הזנוחה.

בין קוצים וחרוּלים ובשכנות טובה עם חרדונים ולטאות, שרק חוליה נחרדה מהם, קראנו מין קריאות שמחה שיצרו בנות-הד בשממה המיוערת שסביבנו, כי הרי אנו לבד-לבד בטבע! ביקרנו במעיין, טופפנו קצת ברחבת הריקודים המיועדת לחגו של הקדוש המקומי, שוטטנו כה וכה בין העצים, ושרנו Montañes [=משירי ההר], עד שהחילונו לפרוס את המזון במרפסת המוצלת שבצפון הכנסייה.

או אז שמענו חריקת בלמים בדרך העפר מדרום. "אוי-וֵי!" אמרנו שלושתנו והצצנו מאחורי הכותל. שלושה גברים התמתחו להם בנחת תוך כדי יציאתם מן הרכב באומרם: "הנה אנו לבד-לבד בטבע, סוף-סוף!" בטרם נחו עיניהם על החיפושית הכתומה של חוליה, שאז נשמע ברמה ה-"אוי-וֵי!" שלהם. אלא שההמשך היה בלתי צפוי. לפתע ניתרה קָטָה והחלה לרוץ בזרועות פתוחות אל החבורה הגברית, ומנגד ניתק הזקן שבחבורה וגם הוא שעט פשוט זרועות אל קָטָה. בדמעות בעיניהם התחבקו השניים. "...מי כמוך יודע: הרי אני כבת שמונים שנה כיום, וכמה אני שמחה לראותך שוב! לא האמנתי שזה יכול לקרות..." שעה שאני מעלה זאת על הכתב אני נזכרת בשני השעונים שבתחנת הרכבת, וכמובן: בהפרש שביניהם. אחרי כן נשקה קָטָה לשניים הנותרים, ואת הצעיר מביניהם הציגה בפנינו כמי שקנה את המשק החקלאי שלה בכפר. וקָטָה שאלה את הצעיר: "אינך גר בכפר עכשיו, ומה מעשיך בימים אלה?" "מזה שבע שנים אני מורֶה באנגליה." השיב, "ובאתי לבקר את המשפחה, שהרי רעך מנוער דודי הוא."

בינתים פרסתי את כל המאכלים על המפה שהבאנו, וחילקתי אותם לחלקים רבים, כדי שאפשר יהיה להציע גם לאורחינו. קָטָה ראתה ואישרה: "בבקשה, תתכבדו!" וכולנו ישבנו לשיחת רעים מרופדת במטעמים שלנו וביין שלהם. עכשיו, משהתברר שאוכל לעת מצוא לשוחח עם הזר גם באנגלית, הותרו חרצובות לשוני. "מאין הגברת התיירת?" שאל המורה מאנגליה. "Soy sefardita" התוודיתי. "ובכן שׁבתְ אל ארצך, גבירתי, כי כידוע לך ספרד היא גם ארצך, כשם שהיא ארצנו, ואבות אבותיך מן הסתם חיו בצפון ספרד, כי לרוב התרכזו בערי המלוכה, ובוּרְגוֹס אינה רחוקה מכאן. נא ראי עצמך במולדתך." אמר לי. דבריו נגעו ללבי, "אתה אדיב מאד, אדוני, אבל נולדתי בירושלים ושם מולדתי. עם זאת, ארצךָ חביבה עלי במיוחד." אמרתי לו.

נותרנו לבד-לבד בהר אחרי לכתם של נוסעי הגִ'יפּ, עוד כשעתיים. ולאחר מכן חזרנו הביתה מלאות חוויות. אכן נשמות אחיות אנו, קָטָה ואני, ובחברתי קורים לה תמיד מאורעות מיוחדים... אשר על כן אנו קונות Loteria Nacional [=פַּיִס], למקרה שגם הגורל ירצה להשתתף במאורעות המיוחדים הללו... אם נזכה – כך נדברנו מאוחר יותר – מלבד ביקור של קָטָה בישראל, ניסע גם ליפן לזכרה של חוליה המסכנה, שכל כך רצתה להכיר את היפנים בארצם שלהם...

בשנים האחרונות "מבט לחדשות" בספרד מתחיל בזמן. נדמה לי גם שיש הסכמה מלאה יותר בין שני השעונים בתחנת הרכבת של סנטנדר, צריך לוודא זאת. ואף גילה של קָטָה זינק פתאום כלפי מעלה בלי אזהרה מוקדמת. אפילו שעון הקוקייה, שציוציו ומחוגיו היו מסוכסכים – שלום הבית ביניהם השתפר פלאות מאז הביקור אצל שען מוסמך. עם זאת, בשל כל אי-ההתאמות הקודמות, נדמה לי שזכיתי להבין כיצד הגיע סלוואדור דאלי אל ציור השעונים המתקפלים שלו, וטוב שזכיתי – בטרם כילתה הקִדמה ביחד עם איחוד אירופה – כל חלקה טובה וכל מקוריות בספרד.

ניתן לעיין באותו נושא גם בשני השירים סַנְטַנְדֶר – עִיר בִּסְפָרָד ו-שִׁירָאִין עַל הַחוֹף –  שבנספח ו'.

כַּרְמִי שֶׁלִּי

בטיול שערכתי בקיץ לפני שנים הרבה, בהיותי בקורס קיץ באוניברסיטה בצפון ספרד, הגעתי אל "עיירת שלושת השקרים" - זה כינויה של סַנְטִיָנָה-דֶל-מַר [Santillana-del-Mar] – אשר שמה מכיל הבטחה לקדושה, מישור וים – שלושה דברים שאין למצוא בה כלל... מאידך, סמוך לעיירה מצויה מערת אַלְטָמִירָה המפורסמת, בה ראינו את ציוריו של האדם הקדמון. אז עדיין אִפשרו לראותם במקור; היום מובילים את המבקרים אל העתקם שליד המערה, מחשש שיבולע לציורים המקוריים מהבזקי המצלמות.

מציורי הקיר הקדומים במערת אלטמירה

לאחר הביקור במערה עלינו אל "פסגות-אירופה" [Picos de Europa] הצחיחות, המצויות בסביבה. ושם ראיתי, על רקע הצוקים הקרחים שמסביב, שקצותיהם מושלגים – סתווניות מלבלבות. וזאת, בחודש אוגוסט!! הפלא הזה ליווה אותי עוד זמן רב. וכדי להיות בטוחה שאכן מציאות היתה זו, חזרתי אחרי שנים, מהלך קילומטרים רבים, כדי לחזות מחדש בסתווניות בטרם עת. רציתי להשתכנע בלבלובן בחודש אוגוסט ולהנציחן באמצעות צילום. אבל, מה רואים בצילום? את צִלי-שלי רואים, אוחז גם הוא במצלמתו, משתרע לו מלוא רוחב שדה הבר ומשתלט על התמונה! ואילו בשולי הצילום, כמו מוסווית לה הסתוונית, קטנה וחיוורת... והנה, במקום הפרח כנושא התמונה, בפועל הפך הצל לנושא! בין אם היה זה בחודש אוגוסט ובין אם לא... מה היה אומר על כך אפלטון, מי שחיבר את משל המערה וצלליותיה? אינני יודעת, הגם שברור לי כי גם אני, בעקבותיו, עוסקת כאן ביחס שבין הדימוי לדבר גופו: המערה מול ההעתק הצמוד, השם מול המקום עצמו, הבדיון מול המציאות.

"הצל הענק" שהטלתי, ההופך את הסתוונית למשנית – כביכול

אל ביתי בתל-אביב עברתי כשהאזור לא היה בנוי במלואו, ושׂרתה עליו מין אווירה יוסל-ברגנרית טיפוסית: ממרפסת-המטבח ניתן היה לראות שדה רחב ידיים, שבשוליו עמדו מספר כורסאות מגושמות וגם שולחן סלוני, במרחבי השׁוּם כְּלוּם. בקיץ הוקפה מערכת הישיבה הסלונית בקוצי קיפודן גבוהים ודומיהם, וביתר העונות: בעשב וצמחי בר גבוהים גם הם. סככה לא היתה שם: הכורסאות עמדו בגשם ובשמש – בחוץ. רק עובדת היותן מהוהות כל כך שימשה ערובה כנגד גנבתן. ואם מדובר ביוסל ברגנר, צייר הרהיטים העתיקים התלושים וחסרי המנוח הנודדים במדבריות, הנה כאן נדמה היה כאילו סוף-סוף באו רהיטיו אל המנוחה ואל הנחלה, ממש הֵאָחֲזוּת בקרקע המולדת, לתועלת מגרש מכירות לרכב משומש שהשתרע בצמוד.

יוסל ברגנר, Destination X [באדיבות גלריה דן בת"א]

האזור בו עומד ביתי היה משופע בעבר הרחוק בכרמי ענבים. על כך תעיד הגת החשמונאית הסמוכה, כמו גם גפני בר הפורצות פה ושם את מעטה הזפת בחניוני הבתים. גפן כזו טיפסה על עמודי ביתי הַיְשֵׁר אל מרפסת המטבח שלי. עלי גפן הבר טובים במיוחד להחמצת מלפפונים או להכנת ממולאים, ולכן יפה מצידה שטרחה לצמוח כה קרוב לסירים!

אבל המראֶה המלבב ביותר בגן ביתנו הוא הפריחה הפראית של צמח מסתורי סביב חודש אוגוסט, והוא... דמוי-סתוונית. הוא בוקע לו פתאום לפריחה בת יממה בלבד בדשא הקדמי, ונעלם למחרת כלא היה: מתייבש באותה המהירות שבצבץ, עד כי לפעמים נדמה לי כי כל פריחתו אינה אלא פרי דמיוני, ברוח הסתווניות הקיציוֹת של צפון ספרד. גם אלה וגם אלה נגלו לי בערך באותה העת. שם הן משתלבות איכשהו בערפל, בגשם ובקור המתחוללים גם באוגוסט. אבל כאן? שנה אחר שנה הפרח מתעקש לשוב ולהופיע, כשהוא זז אך במעט ממקומו בשנה שעברה...

הפרח העקשן שצמח כל קיץ בגן ביתי בתל-אביב משנות ה-80 ואילך

צילמתי גם אותו, כאילו יש בכך הוכחה כלשהי שכל זה אינו חלום... מה הוא עושה שם, ומה פשר הנחישות הזו, המתגברת על כל שיטות הכיסוח של הדשא? ואם כבר נחישות, אז למה ליממה אחת בלבד? למה הפרח בן-חלוף כל כך? האם זו דרישת שלום מן הכורמים הקדמונים? או אולי מן הטבע עצמו, שקדם גם להם? ביני לביני, אני מתייחסת אל הפרח העקשן כאל מתנה קִצרת מועד עבורי ["מישהו שלח לי מתנות קטנות"! כמו בשיר העכשווי], הגם שלא ברור ממי היא שלוחה, אם בכלל.

ואם בכרמֵי העבר ובלִבלובים עקשניים עסקינן, עלי לחזור משנות ה-60 אחורה אל שנות ה-40: במהלך מלחה"ע ה-2 החלה בריאותה של אמי להתרופף. היה אז מחסור חמור בעובדות משק בית בירושלים, והשמועה אמרה כי כולן התגייסו לחיל הנשים של הצבא הבריטי, ה-ATS. בחוסר הצלחה גדול עזרנו כולנו לאמא, אך לא היה זה הפתרון: אבא לא הבין מילה במשק בית, ואת הפרימוּס ניסה לכבות בנשיפה, כמו את עוגת יום ההולדת – מתכון בדוק למוות בחנק חד תחמוצת הפחמן. לי טרם מלאו אז עשר שנים, ואילו אחותי ואחי עבדו במשרה מלאה. המלחמה וצרותיה בעיצומן, בריאותה של אמא מתנדנדת כמטוטלת, הבית חייב להיעזר עוד בידיים עובדות, ומוצא אין...

או אז באחד הימים חזרה אחותי מעבודתה במשרד האפוטרופוס על רכוש האויב [הגרמני] עם גָ'מִיל, לשון אחר: עם ה"בעיה הערבית" שלי... במשרדי הממשלה המנדטורית עבדו זה לצד זה קתולים, מוסלמים, יהודים, אנגליקנים, יוונים-אורתודוכסים ועוד. והנה נער שליח, ערבי מכפר השילוח, התעניין בעבודה עבור בן כפרו. אחותי קפצה על המציאה, וג'מיל הובל אחר כבוד אל ביתנו, והיה לעוזרת הבית שלנו. ולא היה נער שופע בריאות ושמחה ממנו בכל המִתחם, ואתו שמחו כולם. או כמעט כולם.

יתכן שאני חבה לג'מיל הרבה, אבל אותי הוא הכניס למצוקה, משום ששנינו היינו אז בגיל ההתבגרות. היה זה הזמן בו בנות לבשו מכנסי התעמלות מתחת לחצאית, על כל צרה שלא תציץ. מהיותו חופשי לשוטט בבית בתוקף תפקידו, העמיד אותי במבוכה רבה בכל פעם שרציתי להחליף בגדים, למשל, ואני, אנא אני באה שעה שהוא מסתובב לי בחדרים...

תקופת מכנסי ההתעמלות, שנות ה-40

את כל כעסי ומצוקתי האילמת – מי היה מקשיב לי ממילא לו דיברתי – הכנסתי לתוך חיבור הכיתה על "מה עשיתי בחופש?" בו תיארתי כיצד הלכנו שלוש הגרציות: אמא אחותי ואני, לבקר את משפחתו בכפר השילוח:

"בדרך לא דרך מלאת חתחתים, בין ערוגות החסה שלמרגלות שער האשפות, בואכה מעיין השילוח, נקעה אמי את רגלה". ואל חיבור הכיתה השתרבבו משפטים כגון: "הוא צחק צחוק פרוע" לרגל נפילתה, "והיא חרפה וגידפה אותו" לרגל צחוקו, כמובן. בכיתה צוין חיבורי לשבח, אשר על כן היה עלי להעתיקו, ואחריו עוד כמה מאחיו הצעירים, אל מחברת החיבורים המצטיינים של הכיתה. למותר לציין שממש באותם הקטעים שנשאו חן בעיני המורָה, אחותי קיבלה... התקף צחוק היסטרי, לשם איזון. מאז כתבתי מאמרים וספרים נוספים, אבל שמחה כזו למקרא דבריי כנראה שלא הסבתי לאיש... אגב, בכפר השילוח בילינו יפה בחסות משפחתו של ג'מיל, העז והחמור. הם כיבדונו במלפפונים קרים וענבים "חליליים" [=מהר-חברון].

לבד מהצלחותיי הספרותיות אני חבה לו, לג'מיל, גם את מעט הערבית שלי.

שתיים משלוש הגרציות, בהתבגרן, 1989

לקראת סוף מלחה"ע ה-2, משהוסר האיום של המצביא רוֹמֶל הנאצי על מצרים, נסע לשם אבא לצורך איסוף כספים עבור ביה"ס מקווה-ישראל, כיוון שתרומות מאירופה לא יכלו להגיע אליו כלל בגין מלחמה זו, ואלה היו הכרחיות לקיום המוסד. היה זה לאחר שרבים מיהודי מצרים נמלטו ממנה מפני צבא רוֹמֶל, וחלקם אף הגיעו ארצה. בין הבאים – חברו הרוסי של אבא מימי העליה השלישית, עמו חלק את עליית הגג בנחלת שבעה. זה התגלגל לבסוף אל דודו הצורף במצרים, והמשיך להיות שׁם ציוני ורביזיוניסט כל חייו. הראיה, בבריחתם ארצה מפני רומל, העניק לי צמיד זהב מעוטר בתליון דגל-הלאום – כפי שהוא דמיין אותו – בזהב ובגלזורה תכלת-לבן, כשמגן-דוד מיניאטורי שורטט עליו. כבר אמר לאונרד מוסלי בספרו הביוגרפי על ווינגייט: !Jews are dreamers.י[11] אכן, להימלט מהנאצים ובו-זמנית לחלום על תקומת ישראל – זה כשרון יהודי בלבדי! ובכן, עכשיו נסע אבא למצרים להחזיר להם ביקור ולדאוג לצרכי הצבור.

הצורף הציוני ממצרים מתאר לעצמו ב-1942 [בימי-רומל!] את הדגל העברי שיעוצב לכשתקום מדינת ישראל

משראו המתרימים ברכה בעמלם, הגיע מברק מאבא שהוא מתעכב במצרים לזמן מה. ג'מיל נתקף צער גדול והחל לנוּד לאמי. "מסכנה! יָה-וַּי-לִי! כמה שׁאַתְ מסכנה!" אמר לאמא, תוך השתתפות בצער. "אינני מסכנה יה-ג'מיל. איזו רוח שטות נכנסה בך?" ענתה לו בלשונו, "מה כבר קרה לי??" והוא: "חאלס! וכי אינך מבינה, יָה-סִיט [=גברת] כי בעלךְ לא יחזור אל ביתך כלל, או שיחזור עם אשה שניה, צעירה יותר?” ענה הוא בפליאה מעורבת בעצב. "ככה זה תמיד!"

ובכן, שלא תמיד זה ככה, יָה ג'מיל, כבר ראיתָ! אבא חזר גם חזר ללא אשה שניה וצעירה, אלא עם כספי ההתרמה שהועברו לתעודתם, והמשיך להגיש לאמא את הקפה פעמיים ביום, כפי שהתחייב כלפי הוד כהונתה. ולקופסת התכשיטים שלי נוסף עוד עדי מבית היוצר הרוסי-מצרי.

לאחר הפיצוץ במלון המלך-דוד, ושאר האירועים מגבירי המתח, סוכם על דעת כל הצדדים כי מסוכן שג'מיל טוב המזג יתמיד בעבודתו אצלנו. לאחר מכן מתחו הבריטים את הגבולות שהפרידו בינינו, והוא עבר לעבוד אצל שליחי האו"ם. עם זאת, פעם אחת ראוהו בוצר ענבים שגמלו בכרם עזוב בשטח ההפקר, בבית צָפָפָה. חציו של הכרם נבצר ע"י ישראלים מזדמנים, וחציו, מעברה השני של גדר התַּיִל – ע"י ערבים מזדמנים, ג'מיל וחבריו. וכך הגיעה אלינו דרישת השלום הבלתי צפויה ממנו. אחר-כך עזב כנראה את הארץ. הוא לא שב לבקרנו, כדרך שנהגו אחרים, לאחר 1967, מה שמאמת את השמועה בדבר הגירתו.

מסקנה: אוי לכרמים שככה נחצו והיו להפקר! שלא ילבישום עם הזמן שַׂלְמַת בטון וזפת, עד שלא יוותרו מהם שריד ופליט, לבד מגפני בר עזובות, הנדחפות לצאת מבעד לשכבות הזיפות, כשלצידן הסתווניות שלא בעונתן...

ניתן לעיין באותו נושא גם בשיר מִסְעָדָה –  בנספח ו', עמוד 100

אֶרֶץ וְדָמֶיהָ

במהלך כתיבת פרק זה בשנות ה-90, התחוללו בארץ אירועים שהסעירו את הישוב, והשתקפו בוויכוחים בתקשורת ההמונית: היו אלה אירועי הדמים שמקורם בהתמשכותה של האינתיפאדה הראשונה המשתוללת. הראשון שבהם: החיפוי שסיפקה אשה דתית ואם לשמונה, לסכינאי ערבי שתקף שני תלמידים ליד מחנה יהודה בירושלים, כדי למנוע עשיית לינץ' המוני בו. השני, ההגנה מפני רעולי הפנים שסיפק ערבי מעזה לזוג יהודי שבא לקנות סחורה אצל אחיו, ושבמהלכה הוא עצמו נפצע קשה... מסקנת האירועים הללו ודומיהם שהתרחשו מאז, היא שהחיים יותר סבוכים ממה שהסטראוטיפים מאפשרים להעלות על הדעת. עם זאת, כבר היו דברים מעולם.

בשנת חייו האחרונה של סבא, 1956, והוא בן למעלה משמונים וחמש אולי, חזר להתגורר ברחביה, והיה נכנס מדי יום לבקרנו. ואמא, מפאת כיבוד אב, פחדה לומר לו שהסירים על האש ושעליהָ להשגיח עליהם! במקום זאת ישבה אתו בסלון ו... הקדיחה את התבשילים אחד אחד. "מדוע אינך אומרת לו שאת מבשלת במטבח? הרי הוא אבא שלך, הוא הרי יבין!" הייתי אומרת לה. "אני מתביישת לומר לו, הוא הרי אבא שלי! ומה אעשה אם ייעלב?" היתה עונה. גם היחס לאב היה שייך למכלול פער הדורות שבין אמי לביני! מתברר שאני חפה מכל הערצה, ולא ניכר בי אף שמץ של מורא מבני אדם. לו היה צייר רנסנס כלשהו מחפש בי מודל למוטיב "הערצת הרועים" השכיח בימיו, אוי לו! מובטח לו שהיה מעלה חרס בידו. מן הסתם סבלו מכך הממונים עלי, צבאיים ואזרחיים, אקדמאיים כמנהליים, והראש והראשון שבהם: רענן ווייץ...

וסבא היה ראוי בהחלט להערכה רבה, ולו רק בשל מעורבותו בגאולת הקרקעות, בדרך כלל עבור הכשרת הישוב או הנהלת הסוכנות ועוד. בין אלה יש למנות את רכישת הקרקע עבור חברת האשלג בים-המלח, הזיכיון על השימוש באדמות חברת החשמל בנהריים, רכישת אדמות רחביה או חוות קאמפו דה-אוריאל [בתרגום-עברי: "שדה אוריאל", אותה קנה לבן זקוניו כאשר תכנן עבורו קריירה חקלאית], הלוא היא חוות כהן הידועה שבגוש עציון, כפי שהיא מכונה בחקר א"י,[12] ועוד. על כך יצטרכו חוקרי א"י לתת את הדעת ולהרחיב במחקר של ממש.

הפארק ע"ש קאמפו דה-אוריאל בנווה דניאל

ב-1936 ניסו להתנקש בחיי סבא בחוצות ירושלים, כשירו בו בבטנו על מנת להורגו. היה זה בהיותו בדרך לפתוח את חנות הכל-בו שלו בשער-יפו. סבא נפצע קשה, אבל לאחר זמן ובעקבות טיפולים – נחלץ, וחזר לחיים רגילים. הסתבר כי גם זה היה אירוע על רקע לאומני: סבא היה ידידם הקרוב של הנַשָׁשִׁיבִּים ושל האמיר עבדאללה, לימים – מלך ירדן. מאידך, היריבות בין המוּפְתִי לנַשָׁשִׁיבִּים היתה מן המפורסמות, וכתוצאה הפך סבא למטרה. ההתנקשות הולידה אמנם משפט מטעם הממשל המנדטורי, אך יש המשוכנעים כי הדין עם המתנקש מוּצָה ע"י המשפחות המעורבות בסכסוך הפנים ערבי – על-פי חוקי המדבר.

הידידות עם האמיר עבדאללה החלה ככל הידוע בחנות הכל-בו הגדולה של סבא, בה ערך האמיר את קניות ההצטיידות עבור ביתו והרמונו, שהרי לא יעלה על הדעת שנשים תשוטטנה בחנויות בעצמן! רעות זו הסתעפה לכיוונים חברתיים וכלכליים שונים: בין שני האישים שררו הבנה, אמון וכבוד הדדי. אשר על כן שמחו להיוועד יחד, והתוצאה – גם העסקאות שקשרו וגם הביקורים והמתנות שהחליפו. סבא היה רחב לב, ומי יודע אילו דורונות העניק לאמיר עבדאללה. את שקיבל ממנו אנו יודעים – אירוח למופת באחדים מבתיו וגם סוסים ערביים מפוארים! לא היה זה מקובל להחזיק בירושלים אורווה לסוסים ערביים גזעיים כפי שהיתה לסבא. ובני התקופה ובהם שוב וִידָה וַאלֵרוֹ, תארו בפניי את דודי אלברט ודודתי רוזה שועטים על הסוסים האציליים בחוצות-העיר, משל כאילו חלפו כיום ביגואר מוזהבת. ומעשה בדודה אסתרינה שקיבלה כמתנת חתונה מן האמיר סוס כנ"ל, אותו לא יכלה לשכן בדירה שהוכנה לה בקומה ב' בתל-אביב...

אסתרינה בצעירותה

קיים תיעוד שנכתב ע"י אלברט דנן, במסגרת פגישות גישוש לקראת רכישת קרקעות עבור הנהלת הסוכנות מעבר לירדן, רכישה שלבסוף לא יצאה אל הפועל, אך תועדה ע"י צבי אילן,[13] ונחקרה בהמשך ע"י יואב גלבר[14]: האירוע התרחש בראשית ינואר 1933. במסמכי הסוכנות היא מוגדרת כ"חצי הצהרת בלפור". בתיעוד זה מסביר האמיר עבדאללה מדוע משתלם לו שיוחכרו מקצת מאדמותיו בעבר הירדן ליהודים, שהרי בכך יזורז הפיתוח בשטחים הנותרים בידיו. לגבי האדמות הספציפיות באותו ע'וֹר [בערבית: עמק], סברו סבא והוא שכדאי לגדל בהן קני סוכר, ולפתח במקביל תעשיית סוכר צמודה. בחכמתו רצה עבדאללה להיעזר במודל החיקוי היהודי לצרכי פיתוח אצלו, ביתרת אדמותיו שלו. זאת אמר לסבא בנוכחות שני אנשי הסוכנות, כמופיע בכתובים. אגב, בימים ההם סברו כולם, גם האמיר עבדאללה וגם חיים ארלוזורוב, ש"שתי גדות לירדן"...

לא ייפלא לכן שלקראת השיחות הסודיות שקבעו למעשה את הגבולות הסופיים של מלחמת השחרור, ואשר נערכו עם עבדאללה בנהריים, הוכן סבא לאפשרות שיהא עליו להצטרף לשיחות, לשם "ריכוך" חברו. סבא, קשיש שמעולם לא ידע פחד, נענה לאפשרות באומרו שבגילו לסכנה כבר אין שליטה עליו. לבסוף הסתדרו גולדה מאיר ואחרים – בלעדיו.

לניסיון הרצח ב-1936 שהוזכר לעיל, קדם עוד אירוע דמים בו שורבב שמו של סבא. הפעם ניסו לטפול עליו עלילה כנאשם ברצח! הימים ימי הקונגרס הציוני של קיץ 1929, שבו סבא ושלושת חתניו, כולל אבא, נעדרו מן הארץ בהיותם צירים לקונגרס בציריך שבשווייץ. סבתא נותרה במשק ביתה המסועף בירושלים, על בניה ובנותיה הצעירים בלבד. וגם שלוש בנותיה הגדולות, אלמנות הקש על ילדיהן – ואמא ביניהן – הצטרפו למשק בית זה, לרגל מאורעות 1929. שם לפחות היו בחברותא עם אחיהן הצעירים והשרתים הגברים שבבית-סבא חשו מוגנות יותר, הן וילדיהן. עד כמה לא היה בסיס לתחושה זו הבינו רק מאוחר יותר.

בעקבות הפרעות ביהודי חברון, הוכה הישוב היהודי בפלצות, והרוחות סערו. המצב האובייקטיבי היה די נורא, ונוכחות הבריטים לא הועילה במיוחד, להיפך! מה עוד שבזמנים כאלה נובטות גם שמועות בלתי מבוססות, וחמומי מוח משני הצדדים מְלַבִּים אלה את אלה. מול בית-סבא הלך וניבנה בניין סנסור שבכיכר-ציון, שעל-פי קני המידה הירושלמיים דאז – היה ענק. באתר הבנייה הוצבו שני שומרים ערביים, שנמצאו בצריף במקום. בהגיע התהלוכה העצובה של נפגעי חברון, שהרוגיהם, פצועיהם ויתומיהם מעוררי הרחמים הובהלו כמובן לירושלים, עברו הירושלמים זעזוע, ואילו יצריהם של חמומי המוח שחיפשו במי לכלות את זעמם, התלהטו. היו מי שניסו להתנכל לשומרי הבניין. אלה נמלטו, אלא שרודפיהם השיגום בדרך, הפליאו את מכותיהם, ואחד מהם מצא את מותו בטווח-שמיעה של הנשים והילדים הקטנים.

עד כמה חסרות תוחלת היו פעולות נקם אלה, ואילו נזקיהן הסתעפו לכיוונים מיותרים ובלתי צפויים לחלוטין, למדתי אני מתוך מה שקרה למשפחתי: כל הנוכחים ספגו טראומה קשה ביותר, ואחדים מהילדים חלו בעקבות הטראומה... הבנות הנשואות שבו ונפוצו, ואמא וילדיה עברו לביתו המרוחק של אחד מדודיה, עד לשובם של הגברים מן הקונגרס בשווייץ. זיכרון אירועי הדמים העביר תמיד חלחלה בכל מי שהסתופף אז בבית-סבא... תוצר הלוואי של אירועים אומללים אלה, כך נהגה אמא לספר, היתה העלילה שהשמיע אחד העסקנים הערביים, כאילו סבא עצמו הוא-הוא זה שהתנקש בשומר! קל מאד היה לסבא להוכיח כי באותו מועד היה בחו"ל, בקונגרס הציוני, ולא הצליחו להכתים את שמו. בכל זאת הדבר מצביע על כך שנעכרו הרוחות בירושלים... מכל מקום, אותן הרוחות הרעות שנשבו אז, הביאו גם להפסקת הבנייה באתר סנסור למשך חודשים ארוכים.[15]

סביר להניח שלוּ נכח סבא בביתו באותו מועד, ב-1929, היה מוצא דרך להרחיק את חמומי המוח שנטפלו לשומר, כשם שבתו הבכורה חילצה בדרכי נועם במאורעות 1936-39 נער ערבי שהביא לה משלוח מן הירקן... וזאת, ברוח אותם ערכי אנוש שפעלו גם בדוגמאות העכשוויות שבפתיח, והתואמות את רוחו של סבא: סיסמתו היתה: !Live and let live. הפועל היוצא: אם ברצונך לקנות קרקעות מערבים, יהא עליך מדי פעם גם למכור להם חלקה כזו או אחרת, סבר הוא. וכזאת גם עשה. אבל היו מי שלא הבינו את מהלכיו אלה, וביניהם על-פי התיעוד גם יוסף ווייץ, אביו של רענן דלעיל. אך בין אם הבינו או לא, בכל זאת הוצבו כיסאותיהם של השניים בבנייני המוסדות הלאומיים ברחביה – על האדמות שדווקא סבא גאל!

לכל הצעירים שחשבו כי האינתיפאדה נולדה במחצית השנייה של שנות ה-80 – תזכורת: בסרט הזה כבר היינו, לצערנו! ואולי היה ראוי לכנות רשימה זו בשם: זעקי ארץ זבת חלב ודם!

ניתן לעיין באותו נושא גם בשיר מִסְעָדָה – שבנספח ו'.

חֶרטְרוּדיס

בכל פעם שאני מגיעה לספרד, אני מחפשת את חֶרטְרוּדִיס [Gertrudis בקסטיליאנית, או גֶרְטְרוּד, כפי שאנו היינו אומרים בעקבות ההיגוי היֶקִי], באחד ממעונותיה בספרד שעל סף המאה ה-21. מאחר שהיא ישראלית, ואני מגיעה ממולדתה, אני מרגישה צורך לדווח לה מה חידשנו בארץ, מאז פגישתנו האחרונה, לפני שנה-שנתיים. וזאת לדעת, חֶרטְרוּדיס משנה מדי פעם מקום, ממדריד למעונות קיץ שונים בסיירה, אם ליד סֶגוֹבְיָה ואם מעברו השני של ההר, ליד האֶסְקוֹרְיַל. משׁנָה מקום אך אין היא משנה מזל כלל; ויש לה לזו מזל של כלב!

חֶרטְרוּדִיס ילידת אצבע-הגליל, מכל מקום משם היגרה לספרד בשנות ה-70. מדי פעם אני מוצאת עצמי מספרת לה בצברית עסיסית על אירועים שונים: מדווחת לה על האווירה בארץ, חילופי השלטון, או על רשמי מלחמה זו או אחרת שפקדה את האזור, וכן מה דעתי על הממסד בארץ. אני יוצאת מתוך הנחה שהאירועים בגבול לבנון, או סיפורי קַטְיוּשׁוֹת , סְקָדִים ושאר ירקות מעניינים אותה על סמך ניסיונה האישי והֵכֶּרוּתָה את השטח. ובעצם אני מתיידדת אתה משום שחבריי התל-אביביים מכנים גם אותי "טְרוּדי", נגזרת של גֶרְטְרוּד, בטענה שאני "יותר יֶקִית מיֶקִית". ופרט לכך, עם מי כבר אפשר לדבר בסלנג הצברי שלנו שם בספרד?

קשה להסיק מה דעת חֶרטְרוּדיס על חייה בקַסְטיליה; היא פשוט לא אומרת. ככל הידוע היא נעלמה פעם באזור סגוביה, ונמצאה כעבור שנתיים לערך בחורשה ליד מעון הקיץ... היה נדמה שהיא שמחה לחזור הביתה, אל זוג ידידיי שאימץ אותה. האם אמרתי כבר כי חֶרְטְרוּדִיס היא צבה, או אולי אפילו צב, הן לא הזדמן לי לראות אותה בעירום מלא אף פעם! לחבריי אלה יש משפחה באצבע הגליל וגם בירושלים, בתים בספרד, ואוסף צבים מחומרים שונים בסיירה: ממתכות שונות, יקרות או לא, ועד לעץ, מאבנים טובות או פחות טובות, ועד לְבַד... שכן פעם רקמתי להם כרית ועליה מצויר צב, וכצו האופנה במדרשה לאמנות בימיי שם, הוספתי כתוביות לועזיות [עדיין אינני מבינה מדוע כל תלמידי המדרשה, צברים מושבעים, הרגישו מחויבות לשרבט באנגלית דווקא, לפעמים עילגת, על גבי ציוריהם בסוף המאה! אני נזקקתי כאן בהכרח לקסטיליאנית]. הכתובית אמרה שהצב הרקום מתיימר להיות חֶרטְרוּדיס. בפעם אחרת עיצבתי להם כרית עגולה בעלת טלפי צב, ראש וזנב, בעבודת הטלאה מבדי משבצות סקוטיים [ומאחר שלא סיימתי את הכרית הזו – מלאכת הגימור הושלמה ע"י חברתי עצמה]. עוד יומרה להיות צב! רק חֶרטְרוּדיס הינה צב/ה אמיתי/ת וחי/ה באוסף, וחברי שומרים לה פינה חמה בלב, בגלל אהבת ישראל שלהם.

הכרית הרקומה עם הכתוביות בידי הגיסה שבאה מעבר להר בשנות ה-90

לאחר הֵעַלְמָהּ ומציאתה מחדש בשולי החורש, קדחה חברתי רבת התושייה נקב באחורי שריונה של חֶרטְרוּדיס, והפכה אותה לנִרצַעַת: ניתן היה להשחיל בנקב חישוק לולייני ולקשור אותה ברצועה ארוכה שלא תלך שוב לאיבוד, כתינוק שנשבה אל בין הגויים... אך אליה וקוץ בה, כך הגיעו אליה כלבי הזאב הגזעיים, המטופחים גם הם בחצרם של ידידיי. מה ראו הכלבים לשחק דווקא בה כדורגל וגם כדורעף – בחופשתם מן הכלוב המגודר שלהם – לא ידוע. אך חֶרטְרוּדיס החזיקה מעמד בקושי. אולי הצטערה קצת שאינה קיפוד, אך בוודאי שמחה שגם חתול איננה!

למטרות התאוששות מן הטראומה הכלבית – הרי אמרתי שיש לה מזל של כלב – הועברה המסכנה לצד השני של ההר, למעון הקיץ של הגיסים בסמוך לאֶסקוֹריַל. ההטרדה היחידה שיכלה להיות לה לחֶרטְרוּדיס בבית זה, נובעת מהסגנון המוסיקלי של צפרדע אחת. נדמה כי אותה צפרדע חתמה קבע על דעת עצמה על חיים בבריכת השחייה של הצַ'לֶט [chalet, פירושו ביקתה אך גם וילה]. ומעניין שבכל הפעמים שביקרתי שם, ברווחים של שנה-שנתיים, היתה זו רק צפרדע אחת – נזירה לפי התוצאות [והנזירוּת דווקא הולמת את ספרד!], אחרת לא ברורה לי האקסקלוסיביות הזו! מאידך, גם כל כישרונות הצייד והדייג לא הועילו, והצפרדע המשיכה להתייחס אל עצמה כדייר מוגן יחיד וקבוע בגבולות הצַ'לֶט... אולי גם כדורי הטניס יכלו להפחיד את חֶרטְרוּדיס, אם הצליחו לחרוג מעבר לגדר הגבוהה של מגרש המשחקים, אבל היא לא התאוננה. לפעמים קשרו אותה לעץ, לפעמים טיילה בבית, ויש שהתירו לה את הרצועה.

מה שהתברר לי עם חלוף השנים – עשרות שנים בעצם – שהיא גדלה והולכת, אך מספר המחומשים המצוירים עליה אינו משתנה. אין לי מושג כמה שְׁנֵי-חייו של צב, ועוד פחות ברור לי אם גם חֶרטְרוּדיס תגדיר את סך שנותיה כרעות ומעט, כפי שהגדיר אחד מאבות אבותינו את מצבו לעת זִקנה, הגם שבעינינו נראה הדבר כשיבה טובה. לדעתי חייה לא רעים כלל: יש מי שמפרנס אותה בכבוד, וגם אחראי לכך שראתה עולם, ולפי כל הסימנים – אוהב אותה: שהרי גם תחושת בעלות או יצר אספנות הן ביטוי לאהבה שכזאת...

אשר לגעגועיה למולדת, כמה צבים יכולים להתהדר בכך שהם חשים מַמְשִׁיכֵי אחד או יותר ממשוררי תור הזהב, דהיינו: שלִּבָּם במזרח וגו'? ואולי אפשר לצפות ממנה, ברבות הימים, ליצירה מסוג "צביון, הלוא תשאלי לשלום..."

נותר לברר מה עושה הסיפור על חֶרטְרוּדיס במסכת פרקים זו.

ובכן, לכל סיפור עניינים המתיימר לעסוק בחומרים אמיתיים גרידא, יש בעיה של אמינות. וזאת, אפילו כשמדובר בתערובת בין מחקר היסטורי לכתיבה בדיונית. גם לנאמר בפרקים אלה יש מן הסתם בעיה כזו. ואני לפחות יודעת שכמה גיאוגרפים-היסטוריים הטילו ספק בכך שסבא [ולא הקונסולים הזרים בירושלים!] הוא שהציל – ביחד עם בתו רוזה, כמובן – אחדים מעריקי הצבא התורכי מחבל התליה במלחה"ע ה-1, וזאת, מחוסר דוקומנטציה תומכת. ואולי כמה היסטוריונים של ההתיישבות או הארכיטקטורה, יבקשו עוד סימוכין לתפקידם של אבא וסבא בהקמתה של רחביה, הגם שהם מתועדים כהלכה. וחוקרים כאלה או אחרים ירצו מן הסתם לאשש בתיעוד נוסף את הסיפור המשפחתי על תרומתו החיונית של סבא בהקמת חברת החשמל בנהריים, או חברת האשלג בים המלח [שלמעשה תועדו גם כן]... למותר לציין גם שכמה מבנות גילה של אחותי עשויות להטיל ספק בקיומו של הצ'יף הניגרי שעוד מעט יציע לה נישואין. ואילו כמה מבנות גילי תעמודנה במצב דומה אם אחליט להעלות כאן על הכתב פרק כזה או אחר מחיי שנסתרו מעיניהן, למשל. הן תאמרנה כי לפחות הוספתי נופך צבעוני משלי לאירועים אפורים יותר שהתרחשו במציאות!

לאלה אני תורמת פרק זה, שהוא עוד סיפור אמיתי, כן-כן גבירותי ורבותי: אמיתי!! שׂהדי במרומים שכך הם פני הדברים! אמנם, מי שירצה יוכל שלא להאמין לסיפור על חֶרטְרוּדיס. אבל כל מי שמכיר אותי יודע שאם אמרתי כי למיטב ידיעתי ואמונתי כך הוא, הרי שכך הוא! ואם אמרתי כי מקרה חֶרטְרוּדיס קיים, הרי ש"מה שסיפרתי אמת ויציב".[16] והם אפילו לא יזדקקו לצילום של חֶרטְרוּדיס הנרצעת, המצוי [איך לא?] בידי... ועדיין אינני מתחזה לאחת מדמויותיו של מאיר שלו בספרו עשיו אמנם, אך גם אני נוהגת לצלם מוצגים כאלה ואחרים מדי פעם במהלך חיי!

חֶרטְרוּדיס הנרצעת באחד מבתי הקיץ שלה, 1994

כאשר פרסתי לנגד עינַי את סיפורי המשפחה, ועושרה של היריעה נתחוור לי, לא אכחיש שהתלבטתי קצת אם לא ראוי לעשות מעשה אמנות, כלומר: להשתמש בחומרים הללו לשם חיבור רומן שעיקרו בִּדְיוֹן. בהסתייגות שאני אינני א"ב יהושע, כמובן: כמה מר מאני חבויים בדפים שבכאן, ובעוד כמה במה שלא העליתי על הכתב, אך נתקבצו תחת ידי! סופו של דבר שבחרתי ללכת בדרך אחרת: להישאר צמודה למציאות כפי שסופרה במשפחתנו, ולהעלותה על הכתב, בסגנון אימפרסיוניסטי אמנם, ותוך צרוף הגיגַי שלי, אך ללא כל קריצה לשום כיוון הבִּדיוני, וגם... ללא כל מחקר היסטורי נוסף.

מדוע בחרתי בכך? ראשית, נראה היה לי – כמו ליצחק קרונזון בסיפוריו החיפאיים – שחומרי האמת יפים כשלעצמם ללא כל תוספת, שכל המוסיף יכול רק לגרוע, שלא בטובתו. ובצורה שבחרתי יכולתי גם לתרום לחקר ההיסטורי/האנתרופולוגי, יותר מאשר לו נטיתי לחלופה הבדיונית. וגם נעניתי בכך למשאלות בני הדודים, הרוצים לראות חומר כתוב על סבא וביתו, והטילו זאת עלי כי סברו שבידי לעשות זאת, בעוד אני פקפקתי בכך. עתה יבואו נא ההיסטוריונים ויבדקו את דבריי לצורך אישושם או סתירתם, והאנתרופולוגים, גם הם יודעים אל נכון היכן למצוא אותי, או את החומר הנחוץ להם.

ועוד דבר שמנע ממני ללכת בדרך הבדיון: הדרישה בספרות הנכתבת בארץ לעקוב אחר האופנות המשתנות לבקרים בכתיבה כגון: האופנה הפוסט-מודרניסטית, שהשתלטה על הכל כשהחילותי בכתיבה בשנות ה-90. מבלי להיכנס לוויכוח הקיים בהתעסקות המתמדת במהלך היצירה במודעותו של הכותב ככותב, תוך כפיה על הקורא להיות מודע להיותו הקורא – כלל לא נראית לי! משל כאילו אמר הכותב: "אני אמור להוביל אותך באף וגם לרגש אותך, למרות שמוסכם בינינו כי מה שאני כותב הינו בדיון מוחלט. אבל, שוב, כמוסכם על שנינו, הריני מתוחכם דיי בבחירת דרכי הכתיבה, וככל שיקשה עלי להוליך אותך באף, בכל זאת עוד תיווכח שאצליח לרגש אותך, כאילו הבְּדָיוֹת השופעות מן הקלידים שלי – הן האמת לאמיתה!" הדבר דומה להסבר שנועם שריף נתן להגיון הפנימי בקומפוזיציה שלו לנבל, שהוא: "ההליכה נגד הנבל"... כך נראית לי לאחרונה הכתיבה הבדיונית האופנתית משנות ה-90 ואילך כ"הליכה נגד הבדיון". אך, ככל אופנה גם זו תעבור מן העולם. לפעמים ההתעסקות הזו בשוליים ולא בעיקר נראית לי כמנייריזם מיותר, ומפילה עלי לאות. מכל מקום, היא אינה הולמת אותי, במיוחד נוכח שפע החומר האמיתי, המופלא בגיוונו ובמורכבותו, שעבר תחת ידי. אל חומרים אלה בוודאי שאי-אפשר להתייחס במושגים של "דלות החומר", עוד אופנה חולפת במדרשה לאמנות בשנות ה-90, ותודה לאל גם על כך!

ואם בעזרתך, חֶרטְרוּדיס, הצלחתי לבלבל כאן את האויב, הרי שיפה עשינו. !Si Señor¡ ותודה לך על כך... אולי את רוצה קצת חסה?

בּוֹגוֹס

מה טעם מצא נסים אלוני לקרוא לאחד מגיבוריו ב-הצוענים של יפו בשם "בּוֹגוֹ" – לא אדע. אך כשראיתי את המחזה סברתי שהשם יאה לנוודים נושאי צרורות, בין אם הם יהודים, צוענים או למשל: מגלמי המוטיב הנוצרי של הבן האובד בציורים קדומים, במיוחד אם נושאים הם צרור על כתף בקצה מקל. האם אני טועה?

הבּוֹגוֹס [bogos] אינם אלא מארזים של מוצרי טקסטיל, העטופים במטפחות בד רבועות. לפנים, לפני היות התיקים והמזוודות, נשאו בהם את הבגדים והמגבות לבית המרחץ, או נסעו איתם ממקום למקום, כאמור: בקצה מקל, על תקן של תרמילים. בילדותי צררו בהם מוצרי טקסטיל שאינם בשימוש שוטף, כגון: מפות רקומות, או לבנים. הצרורות אופסנו אצלנו בתחתית הארון, כשהם צרורים במטפחות בד שכשלעצמן היו מלאכת מחשבת של הטלאה צבעונית יפה.

כילדה קטנה אהבתי לדחוק עצמי לארון הבגדים בחדר השינה של אבא-אמא, תוך כדי משחק המחבואים. הייתי למשל נכנסת לארון מצד אמא [=שמלות בארון, חגורות תלויות על הדלת], ויוצאת מבעד לפתח של אבא [=חליפות ועניבות בהתאם], או להיפך. והבּוֹגוֹס הם שריפדו את שהותי החפוזה בארון, כך שנחיתותיי בו היו רכות להפליא. לימים, כשבגרתי והתוודעתי לשירה האנגלית, הזכיר לי אותם המשורר אנדרו מַרוֶל [Marvell], בתארו נחיתות רכות בגנו שלו:

Stumbling on melons I fall on grass.[17]

בתחתית הארון נמצאו גם הבּוגוס של הכִּילוֹת, הלוא הם אפיריוני המיטה הלבנים, שגוננו מפני יתושי הקיץ; ולצידם הצרורות של "רַגְלֵי המיטה", אותה חצאית תחרה מכווצת במימדי kingsize שֶׁאִמְרָתָהּ מסולסלת, ובה הקיפו בעבר את שולי המיטה, לבל ייחשפו חלילה רגליה! למותר לציין שבתקופת הצנע מיסודו של ד"ר דב יוסף, כולנו לבשנו קטעים מ"רגלי המיטה" כחולצות תחרה מכווצות, בסגנון הבלקן, במהופך: כשסלסוליהן כלפי הצוואר, או ישר, כשהסלסולים כלפי מטה, למשל: כסינרים לעבודות הבית. ולא היו בגדים יפים מהם בשעתו.

משבגרתי קצת לא הצלחתי כלל להבין את הליברליות של אמי: כיצד זה הרשתה לי להשתולל במשחקי המחבואים החבלניים הללו? רק כעבור שנים קלטתי כי עצם קיומה של אריזת טְלָאֵי הבד היא שאִפשרה את הליברליות הזו, משום שמטפחת הצרור הגנה בעצם על תכולתו.

יותר מכל אהבתי את האריזות שהכילו את שאריות הנדוניה של אמי מימי מתושלח [כלומר: מראשית שנות ה-20 של המאה ה-20], שגם הן נצררו בצרורות הבד. הנדוניה כללה בין השאר תחתונים ארוכים כאורך הגלות, הנשרכים בשרוך, והם עתירי רקמה; תחתוניות מעוטרות שאבד עליהן הכלח ובהן גם תחתוניות מכנס מתכפתרות. וגם חזיות שרוך רחבות ומכווצות, שיכלו להכיל בקלות לא רק את הקופה המשפחתית במקרה הצורך, אלא גם תינוק אחד או שניים... הרוב רקום בלבן-על-לבן, יבוא מבירות אירופה, כשהתוויות עדיין נעוצות במוצרים שיצאו מן האופנה בטרם נלבשו: מִגָלֶרִי-לַפַֿיֵיט בפריז, מז'נבה או וינה, למשל. פתיחת צרורות במהלך ניקיון הפסח היתה חגיגה עבורי. לימים, כשהמטען עבר אלי, הקדמנו את מועד תצוגות האופנה של כלי הלבן לפורים, לשמחת לבם של אותם חברים וחברות שלי שלא נתקלו מימיהם בעתיקות התחתונות.

התוויות מהנדוניה [trousseau] של אמא מתחילת המאה ה-20: עוד הוכחה שדברי אמת בפי!

היכל התרבות בתל-אביב אולי לא יאמין שבשנים מאוחרות יותר הסתובבתי בו כשהתחתוניות המרוּקמות להפליא, או אף היפים שבתחתוני המלמלה, מעטרים את זרועותיי על תקן של שרוולי בּוּף, מרשימים ביותר, או את חזית חולצתי כִּלְבָבִיוֹת [=געסקעס בלעז]

לגבַּי, רוקמת התחרה אינו רק שמו של סרט הגזור מתוך ציטטה ספרותית, אלא גם מקצוע מקומי המוכר לי אישית. כי אמא לקחה אותי פעם אל ביתה של רוקמת. "בדרך לנחלת שבעה אקנה לך קִיכָלֶה!" שיחדה אותי אמא בעוגות השמרים הנהדרות שזקנה אחת מכרה לנו ברחוב יפו, ותמיד ביידיש... רוקמת תחרה מיוחדת מאד היתה זו, עד כדי כך שאשת הנציב העליון הבריטי נהגה להזמין אצלה את כלי הלבן שלה. ואני – מסתירה ידיים משומנות ומנוקדות בפרורי הקִיכָלֶה – ראיתי אותם שם, בחדר האפלולי, צרורים בבּוֹגוֹ ההולם את מעמדה של אשת הנציב.

אבל אנו הגענו אל רוקמת כלי הלבן בגין עצמה, ובשליחותו של אבי... כי ביתנו היה בית פתוח, וכל מי שנזקק לעצה ולעזרה מצא את דרכו אלינו. כך הגיעה ביום מן הימים גם בחורה צעירה ותמה: הרוקמת, והיא לבושה שחורים, ביישנית ונפחדת מאד. אמרו לה כי כאן תטופל כהלכה, לחשה. והיא, שהינה דלת אמצעים ויתומה מאב מזמן, שרויה כעת באבל על מות אמה, וזקוקה מאד לעצה, נוכח המוצאות אותה באחרונה.

ואלה המוצאות אותה: מאז נפטר אביה בילדותה, התפרנסו אמה, אחותה והיא עצמה מרקימת התחרה, והיטיבו לעשותה. וכך הצליחו לחיות מעמל כפיהן מבלי להזדקק לזולת. מה גם שאין מי שיעזור להן עתה, כשמלחה"ע ה-2 בעיצומה, ושוב אין להן מגע עם שארים רחוקים, שאולי אינם עוד בחיים... והנה, לאחרונה חלתה האם ומתה, ונותרו שתי האחיות, צעירות למדי ותמימות.

לא חלפו ימים רבים מאז ההלוויה, ועל דלתן התדפק גבר נאה, שגילה התעניינות באחיות, סימן לעצמו אחת מהן ויצא במִתְקֶפֶת חיזור מזורזת ונמרצת כלפיהָ: חפץ הוא לשאת אותה לאשה תיכף ומיד, אמר להן. אלא ששתי האחיות ביקשו שלא להיפרד בינתיים. הן רצו לשקול את הדברים בנחת, וכמובן שלא עלה בדעת אף אחת מהן להינשא במהלך שנת האבל על מות אימן.

יש מי שחורש מזימות ויש מי שרוקם מזימות. תמיד ייחסתי את החריש לגבר ואילו את הרקימה – לאשה, כאילו הדימוי הלשוני מרמז על המגדר. אבל האמת היא שיש בעולם מקומות רבים בהם החריש – מלאכת נשים הוא; ובמקביל, יש עמים מסוימים, ואף עֵדוֹת בתפוצות ישראל, כמו בתימן, בהם דווקא הגברים הם הרוקמים. במקרה שלפנינו, היו האחיות רוקמות התחרה כה רחוקות ממזימות – כרחוק מזרח ממערב. מה שאין כן אותו הגבר הנדון, שחורש גדול בוודאי לא היה מימיו, אבל לקצור את שזרעו אחרים – זמם גם זמם.

באחד הימים הגיע הגבר הנמרץ אל רוקמת התחרה האבלה, שלא אבתה לצאת אתו לבילויים ומחולות, והציע לה לנסוע ולהשתטח יחדיו על קברה של רחל אמנו. נאותה הבחורה לבקשותיו החוזרות, ויצאו שניהם, במחיר כמה גרושים, באוטובוס הערבי אל הקבר. ושם, מתחת לעץ המפורסם שהונצח על הבּוּל המנדטורי, הושיט לה שילינג. בתמימותה לקחה את המטבע העובר לסוחר, בהנחה שבכך ישלמו אולי את הכרטיסים בחזרה העירה. ולא נתנה דעתה שבאותו זמן מִלמל הלה מתחת לשפמו: "הרי את מקודשת לי...וגו' ". כל זאת לא לפני שווידא כי שניים מחבריו צצו זה עתה מאי-אן, כעדים.

הבול המנדטורי של קבר רחל והעץ

עם שובם העירה חזר עמה המחזר הנלהב אל ביתה ולא רצה להניח לה, באשר אשתו היא, לטענתו, מאז שקיבלה מתחת לחופתו של העץ את שווה הכסף מידיו בנוכחות עדים... בהרבה חיבוטים וייסורי נפש הדפו אותו שתי האחיות, עד שהחליפו את המנעול הרעוע והמיותר עד אז, במנעול חזק יותר. אך לא היה בכך כדי להרתיע את הגבר האלים ואת חבריו, שהצטרפו גם הם להילולה.

רק בשלב זה נודע לאחיות שהאיש עבריין מוּעַד, וכבר מכיר הוא את תאי המאסר בקִישְׁלָה ובמגרש הרוסים – מבפנים. ומה תוכלנה לעשות אם גם ההלכה היהודית עומדת לצידו של הפושע? עתה גם הבינו את המניע שלו: מחפש הוא אשה שתפרנסהו מעמל כפיה, מבלי שיהא עליו לעבוד בעצמו. בכך יהיה פנוי לשתות או להתרועע עם חבריו העבריינים...

סיפורה של המסכנה נגע אל לב כולנו, ואבא נזעק לשכור עבורה את אחד מטובי עורכי הדין בירושלים, שׁנֵאוֹת לקבל מחיר סמלי. ואמא מצידה, לקחה אותה תחת חסותה, לזמן מה. משזימן ביה"ד הרבני את המורדת לדיון, זיהה העבריין את עורך הדין העתיד לנגח אותו. לא לכך ציפה הגבר שלנו מן הרוקמת התמימה שהפיל בפח. משהבין בפני מי עליו ליתן את הדין, נבהל כל כך, שהסכים מיד לתביעת הרבנים לתת לה, ל"אשתו", גט לחומרה. וכך היה: נישואיה התנדפו בטרם מומשו, והיא הפכה לגרושה בבתוליה.

חזרו שתי האחיות אל סלילי התחרה, המחטים העדינות, ואל אִוושת הבדים היקרים שבתוך הבּוֹגוֹס הרכים, שגם את נפילתן שלהן ריככו... ועל נישואין לא רצו לשמוע עוד!

סיפור זה לא שמעו מעולם בָּאֵי היכל התרבות בתל-אביב. אבל שימעוֹ גוּנַב בשעתו לאוזניהם של באי הקונצרטים באולמות ימק"א ואדיסון בירושלים. ואם לא נודע הדבר מפי אשת הנציב בכבודה ובעצמה, הרי מחוגי המשפטנים שמעו זאת, או לחילופין מלחשושי רבניות כאלה או אחרות. והללו יָדְעוּ בוודאי לזהות את רִשְׁרוּשֵׁי המשי של חולצות התחרה מעשי ידי האחיות, שנשלפו מן הבּוֹגוֹס לקראת קונצרט...

רקמת תחרה לדוגמה

זהב ניגריה, או: דיווח עיתונאי

לאחותי הגדולה היה סגנון אישי בטיפול במחזרים. מחזר בלתי רצוי לא נדחה על-ידה, אלא פשוט הוצמד להורי; ואילו היא – הלכה לשחק טניס או לישון – בעודו בביתנו. או, וזה הגרוע מכל, לבשה את החלוק הוורוד הדהוי ושוטטה בבית תוך התעלמות מוחלטת מן הגבר, וכן מכך שהחלוק נטול כפתורים בחלקו, וגם אלה ששרדו שונים זה מזה בצבעיהם ובגודלם... היה בזה איתות להוריי שעליהם להסביר בעדינות למועמד שבעצם... אין הוא מועמד!

לא כזה היה הטיפול שקיבל הצ'יף הניגרי שהציע לה נישואין.

אנו מצויים בירושלים של מחצית שנות ה-40, כשבנות-הברית חיזרו אחרי האליטות במושבותיהן כי נזקקו לעזרתן במלחמה הגדולה. היתה גם תנודה רבה של אוכלוסין, לרבות גייסות של בני המושבות. בתוך המהומה הצבעונית הזו הופיע לפתע בשמי חיינו הצ'יף דנן, איש צפון ניגריה ותלמיד אוניברסיטת קולומביה שבארה"ב. סיפור חייו הוא כזה: הוא נולד כבנו השני של ראש שבט מוסלמי בניגריה. אלא שהוא הראשון [לציון? לניגריה?] שנולד לאחר הכתרת אביו כראש שבט, ולכן – היורש. לאביו שמונים ואחד בנים וכמאתיים נשים, כשההרמון מתוגבר מעת לעת. זה עתה קיבל עליו בעצת אביו את הדת המוסלמית – הוא היה נוצרי בעקבות אמו – לקראת כניסתו לתפקידי שליטה בשבטו. את אשתו הרביעית הביא אתו למסע-החאג' שערך, כי אותה קיבל מאביו במתנה לדרך. לירושלים בא מחמת קדושתה לאיסלאם.

זה היה סיפורו. וההוכחה היתה, לטענת אחותי, יחסם של החיילים האפריקאים ורוכלי הפִיסְטוּקֶס של ירושלים, שגם הם היו תמיד שחורים ותמירים, לבושי מכנסי שַׁרְוַּל לבנים, בולרו כהה, ולראשם תרבוש אדום. היו להם מיתקנים ניידים לקלייה שנשאו על הכתף, או העמידו על תלת-רגל. כשעבר בלבושו המסורתי המוזהב ברחוב, בלווי הבלתי נמנע של הקָוָּס אישי שלו [=מעין כרוז, שומר ראש וגם שׁרת], אלה גם אלה "השתטחו מלוא קומתם על הארץ", כדברי אחותי, ונשקו את שולי שמלתו... והיו כמובן מאמרים מעיתוני מצרים, ובהם צילומי הצ'יף עם המלך פָרוּק... כבר צפיתי לי עתיד מזהיר כגיסתו של הצ'יף, וּלְשִׁבְחִי ייאמר כי לא ניסיתי לחשב כמה גיסים עשויים להיות לצ'יף כזה, ומה חשיבותם בחצר. כי זאת לדעת: הוזמנתי להצטרף אל חצרו ביום שידובר באחותי נכבדות. ואני התכוננתי ברצינות לבאות.

איך הגיעה אחותי אל "החתן" הזה? פשוט מאד, במפגש משפחתי של ערב שישי. וזאת, משום שהצ'יף הציע עוד קודם לכן נישואין בחמישית לקרובה אחרת שלנו: אחותי היתה אמורה להיות, כמובן, אשתו השישית!! הבחורה ההיא, שלא חסרה חוש הומור או בטחון עצמי, שמעה את הצעת הנישואין הזו בהיותה בתפקיד בדואר המרכזי בירושלים, כשהלקוח בא לשלוח מכתב לאביו בניגריה. תשובתה היתה שאם זו כוונתו של הצ'יף, הלוא ייאות להיפגש תחילה עם הוריה? גם הוריה הפגינו רוח שובבות והזמינו אותנו לאירוע החריג.

יש הסבורים כי "Jews are dreamers"י[18]... הסיפור הנדון מוכיח עד כמה נכון הדבר: מלחה"ע ה-2 מתחוללת במלוא הטראגיות שלה, אבל אבא, על מה הוא חושב באותו ערב שישי מרתק, בו מוסבר למגישׁה שמסע חאג' הוא דבר אחד, אבל קוניאק אפשר למזוג גם בכוסות תה: "אם תקום מדינת ישראל," חושב אבא "מוטב שיהיו לה יחסי ידידות עם עוד מדינות שבדרך ועם מנהיגיהן". ומה עושה יהודי בעל חזון כזה? מזמין אל ביתו את הצ'יף יחד עם אנשי המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית... ואני כבר מתכננת טקסים מסוג הכתרת מלכת אסתר/מלכת שבא [מחק את המיותר] בחצרות ניגריה, ומוכנה להקריב את אחותי לטובת המדינה שבדרך... מה גם שאחשוורוש/שלמה היה בחור די עליז בעצם. לא כל יום מזדמן לי לפגוש גיס בכוח שלאחר שתיים שלוש כוסות תה הוא נחפז לאכול את הבוטנים על קליפותיהם ואת השוקולדות – שחולצו לכבודו ממחבואן הקבוע בכספת – על ניירות העטיפה הכסופים זהובים.

הצ'יף בהרמונו שבניגריה, על רקע כתביו מא"י, מ-13.1.1945

עבור הסוכנות היהודית אחותי מוכנה בינתיים רק לקחת יום חופש מעבודתה בממשלת הוד מלכותו, ולצאת עם הוד רוממותו הצ'יף, העלמה א. בת-השמונים [שזומנה ע"י אבא כי במקרה... גם היא בוגרת קולומביה, אל תשאלו כמה וכמה מחזורים לפני צ'יפנו כמובן], ועם החברים רחל ינאית ויצחק בן-צבי [אוי-וֵי! האנגלית הבסיסית שבפיהם מצטלצלת כמו יידיש...], כמו גם החבר מיכאל אסף או סימון – כולם מהסוכנות היהודית. ומה עושה כל המשלחת לקראת כינון יחסי ידידות בין שתי המדינות שטרם קמו? [שהריJews are dreamers , לא?]. ובכן, המשלחת מתגייסת להציג בפני הצ'יף את... התעשייה הארץ-ישראלית במלוא הקפה ועוצמתה, כלומר: את עלית ואת לודז'יה! למרבה הצער, אני לא נלקחתי לסיור הסוכנותי! אבל אל דאגה: תכנית הטיולים של כיתה ג' בבית ספרי כללה גם היא, ראה זה פלא! את... עלית ולודז'יה. אלא שכיתה ג' ביקרה גם בגן החיות בתל-אביב, כתוספת.

המיועדת להיות מלכת שבא מס. VI יחד איתי – נסיכת החצר אולי, בראשית שנות ה-40

פעם הדגים עמוס קינן, במדורו הסאטירי ההיסטורי שבעיתון הארץ: עוזי ושות'[19], כיצד עיתונים שונים מציגים אירוע זהה. אבל גם הוא לא יכול היה להעלות בדמיונו את שדווח למחרת הסיור בעיתון דבר, שהסביר ש... החברים רחל ינאית ויצחק בן-צבי, בוגרי אוניברסיטת קולומביה [האמנם? מתי, אם בכלל?], ארחו את חברם ללימודים – הצ'יף הנ"ל, כשלצידם באירוע נכחו גם אבי ואחותי... כה אמר הכתב [המהימן?] של עיתון דבר.

ועוד באשר לקינן: שנים חיפשתי את האלבום המשפחתי שלנו, שלמיטב זיכרוני הכיל גם את צילום "המשלחת הסוכנותית" לתעשיות, אבל העליתי חרס: לא מצאתיו! רק ב-2015 עלה בידי לגלותו, וזאת לאחר שחולץ קודם לכן מאתרו הקודם ב... עלית הגג, בצמוד לחביות המים דווקא [שכן כל בית ירושלמי הגון דאז התברך בשכמותן]. אבל האלבום הוסר ממיקומו הגאוני רק לאחר שהמקום הוצף כהלכה בעקבות פיצוץ בצנרת. כמעט כל הצילומים באלבום נשטפו וטושטשו פלאות, ומה הפלא? גם נייר המשי החוצץ בין הדפים – נדבק לתמונות לנצח, וחבל! למרות ההשחתה, ניתן לראות בקושי את שתיאר עמוס קינן: כלומר, כיצד נהג דבר השבוע לדווח: את ה-"מימין לשמאל" האופייני מתחת לצילומי השבוע בעיתון זה...

"מימין לשמאל": 'הקָוָּס' מדהומיי של הצ'יף, מיס א., "החתן" מניגריה, אבא שלנו, "הכלה" מס. VI, ולבסוף: מר מיכאל אסף "הסוכנותי" – [תצלום זהה ללא רבב מצוי בארכיון הציוני]

אז מה הפלא שהיא לא נישאה לו אחרי הכל?

גם כן חתונה

היום יום שישי. מחר שבת נחמו, ומחרתיים אחותי מתחתנת. עד תשעה באב אסור להתחתן. אחרי שבת נחמו מותר; כך למדתי עכשיו. קיץ 1947 בעיצומו, המנדט הבריטי בסופו, ואנחנו הילדים מרבים לשיר את "כלניות, כלניות" של שושנה דאמרי, בגלל הצנחנים הבריטים אדומי הכומתות. וזאת במיוחד מאז שהרחוב שלנו פוצל לאורכו ע"י גדר תַּיִל. מעברו האחד, המערבי, נותרנו אנחנו, ומעברו השני – שׁפּוּנָה משכנינו ממול – התיישבו החיילים הבריטים. כך הם נהגו אז: לנשל אזרחים ולהתיישב בבתיהם... בחצר הרחבה מולנו הגדילו הבריטים לעשות, והקימו את מטבח המחנה. ממש מול הכניסה אלינו ניצבת עמדת שמירה, ובחצר בסמוך אליה שיפוד ענק, עליו מסתובב החזיר השלם הניצלֶה והולך. ואַל לנו לשכוח שלידנו ניצב בית כנסת! בדרך לתפילה בלילות שבת היה על המתפללים לחלוף על פני תור החיילים הרעבים האוחזים ביד פִּנְכָּה לצורך קבלת נתח מן השיפוד...

צהרים. אמא על המרפסת מחכה לדודתה, האמורה להתלוות אל הכלה בדרכה אל המקווה שבטרם החתונה. לאמא היו דודות מדודות שונות, אוצר בלום של טיפוסים, כולן חביבות. אך דודתה הקטנה היתה החמודה מכולן. לה שיער שחור משחור – אם לא בדקת בציציות – ועיני תכלת טובות וצלולות, והיא קטנה ומתקפלת כמהדורת כיס של אולר שוויצרי. אנחת רווחה: הנה הדודה הגיעה! "אכלת, דודה? אולי להגיש לך משהו לאכול? רק לשתות, כי חם? טוב." ואבטיח גדל-מידות מונף אל המזנון לקראת פריסתו והגשתו לדודה.

אך לא אל המקווה צעדה השיירה המכובדת. וכל חתונה מזכירה לי את האבטיח ההוא...

ברגעים אלה של התכנסות משפחתית לקראת שבת, כאשר דיירי השכונה חוזרים איש לביתו מי עם זר פרחים, מי עם שקיות פיצוחים, תלמידי התיכון נושאים ילקוטי בי"ס ופקידים בידיים ריקות – החלה המהומה: צרורות של כדורים ניתכו על בתי האבן מן העמדות שליד מטבח המחנה. חלונות זכוכית קרסו בזה אחר זה. החזיר המשופד נעזב לאנחות ואש הגיהינום מכלה אותו. כל חייל מצא לנחוץ להחליף את פִּנְכָּתוֹ בְּרוֹבֵהוּ. הרחוב התרוקן בבת אחת וכולם חיפשו מסתור. מבט אחד אל הדודה הקטנה והנה היא בפרוזדור איתנו, אבל מקופלת יותר, וכל כדור הניתז אל הבית מכווץ ומכפיף אותה עוד יותר. מה יהיה אם הקרב הזה לא ייפסק מיד? הרי לא תישאר לנו דודה! כך עלה בדעתי באותו הרגע. וגם, כפי שקורה לילדים ברגעי מצוקה כאלה, הושטתי יד ומתחתי אותה קדימה, לראות אם אני רועדת או יציבה. הפעם היתה ידי יציבה; אך בל נגזים: לא תמיד!

אבל אין זמן: יש להוריד מן הקומה מעלינו את התינוקות, בני אחי, אל הפרוזדור הזה, היותר בטוח אולי... התינוקות מוּרָדים ועלי להשגיח על אחד מהם... לא להרבה זמן. הבריטים מכריזים על פינוי כל הבתים ממול למחנה שלהם. המחנה הותקף, האזרחים ישלמו עכשיו על כך!

ברחבת בית הקפה שמתחתנו הוקמה מִכְלָאָה מאולתרת. חיילים בריטיים שחבריהם נפגעו מול עיניהם מְפנים עכשיו את כולנו אל המכלאה. הפק"ל הקבוע מופעל גם עתה: אמא מעמיסה עלי את תיק האוכל מימי גן הילדים שלי [אני בכיתה ו', אבל רזה וקטנה] ויוצקת אל תוכו את כל תכשיטיה ושאר אוצרות הכספת, למַעֵט הממתקים: "אל תזוזי ממני כשנהיה במכלאה!" פוקדת אמא. היא כבר מתארגנת במצב ומכינה את מסלול הנסיגה, אם אני מכירה את הסחורה שלי! מי יודע לאן נגיע אחרי הריכוז במכלאה? מי יודע אם תהיה בכלל חתונה? בביתנו כבר לא נותרו חלונות שלמים. עוצר בוודאי יוטל עלינו, איך הוא ייראה? לילי בלבד או מוחלט?

תושבי השכונה מוּבלים אחר כבוד אל המכלאות מן הגורן ומן היקב, וגם... מחדר האמבטיה, בחלוק רחצה: הרי יום שישי היום, וירושלמים נוהגים להתרחץ בטרם קבלת השבת... הגברים מבודדים במכלאה אחרת ועוברים בדיקות יסודיות יותר. החתן זוכה לטיפול מיוחד משום שאינו מכאן. השמועה במכלאה אמרה כי ברחוב השכן מוטל איש מחתרת אחד לפחות – פצוע קשה או מת, והמפונים ראוהו בדרך אל המכלאה... כואב הלב! והנה מתחילים לשחרר את הנשים שאינן נראות חשודות. אמא פורעת בכוונה את שׂערהּ, לוקחת אותי ביד אחת ואת דודתה בידה השניה, ובצליעה ניכרת [מה פתאום? אני חושבת, וכבר עונה לעצמי: הריהי מתחזה עכשיו לסבתא-בּוֹבּעֶה שלי...]. היא מתקדמת בתעודת זהות מושטת אל החייל הבריטי. ההצגה פעלה. היינו בין הראשונות להשתחרר מן המכלאה הביתה. אלא שבבתים מסתובבים עדיין חיילים בריטיים המחפשים את המתנקשים בהם. נו, ובגורלנו נפל סמל שיכור אחד – איך הם שיכורים כבר בצהרים? – והוא עורך חיפוש אינסופי בביתנו. אינני יכולה לרוקן חזרה את התכשיטים אל הכספת בגללו. הרי לא ניתן לו רעיונות! ואני ממשיכה לנוע עם תיק גן הילדים הכבד על כתפי.

את החתן והכלה ויתר בני העשרים-שלושים אמא שולחת ישר לגג, כדי שהסמל השיכור לא יראה אותם ולא יחשוד בהם. היא לבדה מסתובבת איתו ומנסה להפיס את דעתו. אבל לא: הנ"ל במצב רוח קשה ומחפש קרבן! והנה הוא מוצא אותו: "זו פצצה!" הוא צורח ומצביע ברובהו המכודן אל האבטיח שאמורים היינו לבצוע עבור הדודה הצמאה... שכחתם? גם אני! "לא לא, זה אבטיח!" מנסה אמא להרגיעו, "אתה רוצה לחצות אותו – בבקשה." אומרת אמא. הוא רוצה, וכידונו שלוף, אך הוא שיכור מדי! ואמא היא הבוצעת את האבטיח, הגם שהרובה המכודן קרוב מאד אליה, ומציעה לחייל נתח ממנו. רק אז הוא נרגע ועוזב את הבניין. אשר על כן אפשר כבר להחזיר לכספת את תכולתה, ולדירות – את החבורה שעל הגג. עוד זמן רב עבר עד שנתלקטה כל המשפחה בבית, ועד שהתאפשר לדודה לשוב אל ביתה בטרם יוכרז עוצר הלילה. והמקווה – עדיין מקווה לעשות הכרה עם אחותי... ביום ראשון נחוגה החתונה כדת וכדין, אולי... חצי שנה אחרי כן נערכה ההצבעה באו"ם ופרצו המאורעות שקדמו למלחמת השחרור. ואת בתה הבכורה ילדה אחותי בחיפה במהלך הקרבות בצפון.

בשדה מול בית החייל בתל-אביב היתה בעבר סככה לממכר אבטיחים. הכרזה שהתנוססה מעליה קבעה: "כל אבטיח דוקטור". עבורי כל אבטיח הוא פצצה, ובאופן בלתי תלוי בכך, גם כמה דוקטורים שהכרתי – לבטח הינם אבטיחים!

למען היושר והאיזון יש לומר שגדר התַּיִל, שחצתה את רח' אבן גבירול מצפון לדרום, וחצצה בינינו לבין החיילים הבריטים, ידעה להיות גדר טובה גם היא. שהרי מרבית החיילים היו בני שמונה-עשרה בקֵרוב, בחלקם ילדים טובים בעצם. מיעוטם היו מבוגרים יותר, ואולי אף שרתו בקבע. לאלה היתה לרוב דעה פוליטית מגובשת, וזו לא תמיד היתה נגדנו. זכור לטוב הסַמָל תּוֹמָס, שהיה בא לבקר את התינוקות שלנו כשהוא חופן ממתקים מהנָפִ"י [=שק"ם]. הוא התקרב לגיל שלושים, ואהב ילדים. פעם אף הורד בדרגה כי חסם בגופו שני קצינים מתפרעים, שלאחר שתייה בחג המולד – רצו ליידות רימוני יד לעבר בנייני המוסדות הלאומיים שהשיקו לגדר האזור המפורז. זכורים לטוב גם שני החיילים עלומי השם, שליבם נכמר על התינוקות, ובשלושה עשר במאי רמזו לנו לחפש למחרת מַזְכָּרוֹת בגננו. הם סיכנו עצמם בכך שזרקו ממטבח המחנה אל מעבר לגדר התַּיִל מספר קופסאות של שימורי ירקות. כן זרקו תיבת פח ובה ביסקוויטים קשים לכלבים. ודווקא אלה פרנסו את התינוקות במהלך המצור על ירושלים, וגם זאת רק לאחר שהוּשׁרוּ למשך לילה ויותר במים, כמובן. רק אז ניתן היה לכתוש אותם לפרורים אכילים.

חוּבֶּזָה

ללכת לשוק עם אבא זה שיא הכיף! לפעמים אבא ערך את הקניות המרוכזות. אצלכם לא? ועוד משהו: לא היה זה ממנהגם של הורי לקנות חצי אבטיח או רבע חבילה חמאה, כמו שקנו שכנינו העולים, בתוקף נסיבותיהם הכלכליות. הקניה אצלנו – בכמויות, גם בימים טובים וגם בימים שחונים. אבטיחים למשל, קונים שבעה, עשרה או שנים-עשר. גבינה צהובה – כיכר שלמה, ושקדים – קונים פח, אצל הסיטונאי במחנה יהודה.

יש שירדנו ברחוב ממילא [שחלקו המערבי נקרא כיום אגרון] עד לשער יפו, וערכנו קניות בעיר העתיקה ברחוב המדרגות המוביל לכותל: ירקות קנינו אצל אבו-יוּסוּף, ודגים אצל דַגָ'נִי ממול. עם חמור נושא שַׂקַיִים ועם החַמָּר היינו עוברים אז למרכז המסחרי, שם היתה החנות הסיטונאית לממתקים של חָבִילְיוֹ... קניית הממתקים היתה כאמנות בידי אבי, אך לא עלתה אפילו בדעתה של אמי. מבינים? לאחר בחירה, העמסה ותשלום נהגנו לצעוד הביתה אחרי הבהמה הכורעת כמעט תחת הכוּבדה, מוצצים סוכריה או שוקולד. את הסוכריות "החשובות", כמו סוכריות החתונה [הנקראות בצרפתית דְרָזֶ'ה] שצבען פסטל ושקד חבוי בתוֹכַן, נהג אבי לאפסן ישירות בכספת, לצד שוקולד היבוא. אבל את הטוֹפִי פירות היינו מחזיקים במזנון שבסלון, לטובת הכלל, לצד הגרעינים והחומוס הקלוי.

עכשיו, בתחילת תש"ח [סוף 1947], מדובר במצב חרום העתיד להתחולל. הורי למודי המלחמות נערכים לקרב, מבלי להתייחס לנטל הכלכלי, שהרי מדובר בחיים ומוות. העיר העתיקה חסומה וגם המרכז המסחרי כבר עלה בלהבות. לאט-לאט מוצאים את דרכם משוק מחנה יהודה אל ביתנו שק תפודים, שק קמח, שימורים, פיצוחים, ראשי סוכר חרוטיים בקובע כחול, שעועית לבנה ואורז [נו, כמובן!], גרעיני קפה ברזילאי בסלסלות המקוריות...

ובכל זאת, כבר בתחילת המצור על ירושלים אמא ואני יורדות אל עמק המצלבה, לשיפולי שכונת שערי חסד, בואכה שדה התעופה המאולתר, לבדוק את הצמחייה הטבעית. אני מציעה לקטוף לחם קופים האכיל והטעים, אמא מעדיפה את החוּבֶּזָה, צמח שעד אז לא כיבדתי אפילו במבט. עליו רחבים וירוקים כהים, ונימים לבנות חוצות אותם. קציצות הירק שאמא הכינה ממנו היו טעימות למדי, וחזרנו שוב ושוב לקטוף עלי חוּבָּזָה, עד שהקיץ, ולצידו הרעב של זולתנו, כילו את כל המלאי.

בין מטחי הפגזים, התורים, ושאר מנעמי המלחמה והמצור, היו הדודות תועות אל ביתנו תוך חיפוש מתמיד אחרי מכליות המים או הנפט. יש ויצאו מאיתנו עם מעט מוצרים, או עם לחם שאמא אפתה בחצר, ליד המקלט; שהרי לא תמיד ניתן היה לקבל את קצבת הלחם במכולת בזמן.

שעות ההפגזה היו זמן הולם לטחינת קפה במטחנת יד; או לחילופין: לאכילת גרעיני דלעת וחמניות. גם הסריגה יאתה למועדי ההפגזה, ולכולנו הונפקו אז סוודרים יפיפיים ותיקים סרוגים. את הצעיפים וכובעי הגרב שסרגנו למען לוחמי ההגנה – מסרנו כבר מזמן.

והיו אחייניי הפעוטים. שום אבקת חלב לא יכלה לספק אותם, וגם לא אבקת הביצים שנהגה אז. מלבד המנה היומית של ביסקוויטים לכלבים, שאותם חיילים בריטים טובי לב הותירו אחריהם, נמצאה הגאולה לאחר בריחת הערבים מקטמון: חוליית הרכש של ההגנה, ואחי בתוכה, ששוטטה לצורך איסוף נשק השלל של הכנופיות – תוך נִטרול מִלכודו–  נתקלה בדרכה בתוככי קטמון הנטושה, בשלוש תרנגולות ערביות, כאלה שהשחור והכתום שלטו בהן, שלא כבתרנגולות תנובה הלבנות. ללא בעלים או מזון, התהלכו התרנגולות ברחובות באין מפריע. שתים מהן הגיעו ללא ספק לקומזיצים של הפלמ"ח, והנותרת מצאה את דרכה אל מפקדת הרכש, ששכנה בביתנו מאז פיצוץ משרדיה ברחוב בן-יהודה.

קשורת רגל בחצר ליד המקלט, נדמה היה כי בקרוב תעלה גם היא על שולחננו. אבל ביום השני קרה נס – התרנגולת הטילה ביצה! בכך נחתם גורלה לחיים ארוכים וטובים. הטלת ביצה אחת לשני ימים היתה המכסה שמורעבת זו יכלה להרשות לעצמה. מן הביצה האחת הצליחו הנשים החכמות להפיק חביתת ענק מועשרת בקמח ומים, ואחת ליומיים האכילו בזה מספר ילדים, את התינוקות ואותי. פעם החלה ההפגזה בשעה שעמדו לחלק לנו את החביתה בחצר. משהושארה לדקה, למטרות התארגנות לקראת הכניסה למקלט, הספיק החתול לחטוף הכל לעצמו. כלומר: גם החתולים רעבו במלחמה!

פעם אחרת אגב, החלה ההפגזה בדיוק כשקערות השעועית הלבנה והאורז ההבילו על השולחן, ונאלצנו לרדת למקלט איש-איש וצלחתו בידו ולסיים את הארוחה תחת אש. ראינו לפתע שדודה-טִיָה [בלדינו טִיָה=דודה. כך קראו התינוקות למטפלת הזקנה שלהם; ולמעשה: קראו לה דודה-דודה!] אינה אוכלת! לאחר הפצרות ממושכות הסכימה לאותת לנו – בשפת הידיים – מדוע: השיניים התותבות שלה נותרו למעלה בבית... מזל היה לה לדודה-טִיָה: כל חייה התגוררה בעיר העתיקה בירושלים, ונהגה לפי מנהגי המקום המסורתיים. אי לכך שמרה על שיני החלב שלה עם שיניה הקיימות שנשרו גם הן, ועם ציפורניה הגזוזות מאז ומתמיד, כדי שתוכל להתייצב ביום פקודה לפני בורא עולם על כל אבריה בהווה ובעבר. מאז שלא הצליחה באחד הימים לחזור מעבודתה אל ביתה בעיר העתיקה, היתה לדודה-טִיָה בעיה: אמנם נחסך ממנה המצור בתוך מצור של העיר העתיקה וחייה אולי ניצלו, אבל – אויה! מותה נפל קרבן למלחמה! היא נשארה מחוץ לעיר העתיקה, אבל שם היו שיניה וציפורניה. ואיך תמות בלעדיהם – לא ידעה. האם נידונה הדודה-טִיָה לחיי נצח? תהתה היא, כשמסביב היכה השכול...

והיה גם המקרה המוזר של הירקות הרקובים בחסות האו"ם. באחד הבקרים במהלך הקרבות, הגיע משקיף או"ם – עוד עוף משונה בירושלים דאז – ובידו שקיק עם... שני קילו קישואים [דווקא קישואים?] שהיו טריים עד לפני יומיים שלושה. תוך כדי לגימת משקה בבית קפה בתל-אביב, הכיר קרוב שלנו. משסיפר לקרובנו שבתוקף תפקידו עליו לעלות לירושלים, הִפְקיד הלה בידיו את הירקות. אלא שלמשקיף לא נתאפשר להתפנות מתפקידו כדי להביא לנו את השקית. וכך, לאחר כמה חודשים שלא ראינו ירק מכל סוג שהוא, גם לא חובזה, נגזר עלינו להשליך כשלושה רבעים מן הקישואים הרקובים, ולהסתפק בהערכת הרצון הטוב של קצין האו"ם והיוזמה של קרובנו.

והנה גם בעיית החלב לתינוקות שלנו, אחייניי, מצאה את פתרונה במפתיע: קיבוצי פרוזדור ירושלים עמדו גם הם תחת הפגזות, ובסכנת קרבות עזים אף יותר מאשר בבירה עצמה לעתים. שקלו האחראים והחליטו לפַנוֹת נשים, ילדים ופָרות אל תוככי ירושלים. נשים וילדים מילא, אבל רפתות גדולות שתוכלנה להכיל את משק החי הקיבוצי, מאין תימצאנה? נזכרו שבמנזר רַטִיסְבּוֹן שמצפון לרחביה קיימות רפתות, אף שהענף הוזנח שם מזמן. הצורך להיעזר באנשים המכירים את ראשי המנזר ומקובלים עליהם, הכניס את אבא לפעולה. העברת נשים, ילדים וענפי משק שונים אל המנזר, לרבות המתפרה, הוסדרה. לאות תודה הִקצו לנו אנשי מעלה החמישה שני בקבוקי חלב ביום, אם נבוא לקחתם... עד שמונה בבוקר, במתפרת הקבוץ במתחם רַטִיסְבּוֹן. "טוביה החולב" הייתי אני. נכוֹנוּתי לוותר על החלב תהיה מובנת על רקע הקדמת שעון הקיץ בתש"ח בשעתיים[!]. אבל האמהוֹת לא וויתרו. וכך, חובקת שני בקבוקים ריקים או מלאים, תלוי בכיוון ההליכה, חציתי מדי בוקר מעברים סמויים אל המנזר בחצרות ראש רחביה, וכולי פיהוקים.

לא רעבנו בעצם, אבל אני לא ידעתי זאת. כילדה הרגילה לסדרי אוכל מסוימים, השתבש עלי עולמי הקבוע. הדרך האלגנטית לפתור את הבעיה היתה באמצעות ירחונים זרים ישנים שעוד שרדו בבית, ובהם צילומי צבע של ארוחות המוגשות בכלים נאים. לפעמים עליתי מן המקלט, לאחר שליש החביתה המקומחת ששימשה לי ארוחת צהרים, להתבונן בצילום פלטת ירקות עם נקניקיות. התלבטתי אם לא עדיף העוף בתפודים ואספרגוס בדף הסמוך. על היין הייתי מוכנה לוותר... הדפים הללו נעשו יקרים לי ככל שהזמן עבר, עד לגמילתי מהם בהפוגה הראשונה בתל-אביב. שם ראינו לראשונה מזה זמן רב בתי קפה פעילים, ובהם יושבים צעירים, חלקם מגויסים וחלקם לא. ולא יכולתי לעבור ברחובות בהם הכירו אותנו האנשים, כי כל מכרינו הכניסונו מיד לבתיהם, כדי להאכיל את הילדה הנצורה ב... חביתה עם נקניק! ביומיים שלושה שביקרנו בעיר – בטרם חזרנו לירושלים להמשך הקרבות, אכלתי יותר נקניקים ונקניקיות מאשר במשך כל ימי חיי הקודמים להם. וכך נרפאתי מתלותי בדפי העיתונים.

על "מטעי" החוּבֶּזָה שלנו עומדים היום בתי-וולפסון, ושדה התעופה המאולתר בעמק המצלבה נקרא היום גן סאקר.

ניתן לעיין באותו נושא גם בשיר הַשׁוּלָמִית נוּסַח 1948 –  שבנספח ו'.

הַקוֹמְבִּינִיזוֹן[20]

כבל די פרטיזני של הכינור, רשת הטלפונים של ההגנה, היה מתוח בשנת 1948 בין בית החלוצות לבין ביתנו, המצוי לא רחוק. וזאת בשל העברתה של מפקדת הרכש של ההגנה לביתנו, לאחר שהפיצוץ ברחוב בן-יהודה הרס את משרדה הקודם. מה בדיוק היה מצוי בבית החלוצות לא ידעתי. ואולי היה לכבל קשר להתארגנותם של אולפני השידור של "קול ירושלים" בבית החלוצות, בעוד שמערכת החדשות שוכנה בביתנו, במקום בית הקפה "רחביה" שנסגר בצוק העתים. הכבל נותר מתוח עוד כמה שנים גם לאחר שמשרדי הרכש ושרות השידור עברו למקומם הקבוע.

בבית החלוצות התגוררו אז עולות חדשות שזה מקרוב באו מאירופה הַדְוּיָה, ואותן לא עניינו במיוחד "כינורות" או מחתרות. אותן עניינו חיי היומיום במולדת החדשה, כמו למשל: היכן לתלות את הכביסה? וכך נכרכה בסמוך לחלון הצרפתי בבית החלוצות שמלה תחתונית לבנבנה ואוורירית אל כבל הטלפונים - בכתפיותיה. אבל מסתבר שהרוחות סערו בירושלים מדי פעם, והקומביניזון החל לחלוף עם הרוח לאורך הכבל, תוך שהוא שומר מרחק בטוח מחלונה של העולה החדשה, וכל משב מזיז אותו בכמה סנטימטרים. בקיץ כבר עגן מעל מרכזו של רחוב אברבנאל, ובחורף הבא עשה את דרכו, לאיטו, אל גדתו השנייה של הרחוב. לולא פחדתי כל כך מן המורה למתמטיקה, הייתי נועצת בו על-פי איזו נוסחה יש לחשב מתי יגיע הקומביניזון אל חוף המבטחים, כלומר: "מארצות הכפור אל חלוני", פחות או יותר.

ניסיון [נואל?] לחקות בשנות ה-60 את הנוהג משנות ה-20 להצטלם... בקומביניזון דאז דווקא!

יש לשער שלקומביניזון זה היה חשבון עם האוניברסיטה העברית או עם מקצוע הארכיאולוגיה, מאחר שמסלולו עבר בקרבת ביתו של פרופסור מפורסם, ואילו הקומביניזון לא הצליח להביא עצמו לתחנה זו, כאילו היו לו מעצורים כלשהם. אבל, עם חלוף החודשים נע לו, באי-רצון בולט, אל עבר עתידו הארכיאולוגי הבטוח.

וישאל השואל כמה זמן ארך המסע, והאם יתכן שהמוצר הנ"ל עמד בפגעי האקלים והמשיך להתקיים שנים מספר? ובכן, הימים היו ימי המצוקה שלאחר מלחה"ע ה-2 והצנע שלה. פעלו אז אנשים ממולחים שהתאימו את עודפי המלחמה לחיים האזרחיים: הקומביניזון היה עשוי מבד מצנחים, בד חזק ובר-קיימא במיוחד. לכן לתפור אותו כמעט והיה בלתי אפשרי. אבל המצוקות מולידות המצאות, והתפתחה תעשיית קומביניזונים גם באירופה וגם כאן. חבר, עולה מפולין, סיפר לי איך פעם שכנע איכר פולני ביריד לשלם לו הון תועפות עבור "בד מעולה לשמלת כלה" שלא היה אלא מצנח עזוב. אני מתארת לעצמי כמה פעמים נדקרה אשת האיכר במחט, בטרם תפרה שמלת כלה לבתה... כך הובטחה עמידותו של הקומביניזון שכמעט ולא נפגמה: כל חורף עבר כביסות שרעננו את מראהו, וכל קיץ התבדר לו כדגל עצמאותנו. לפעמים אני מחפשת אותו כיום, אבל הכבל כבר איננו.

"אמא, היתה עמדה של אצ"ל אצלנו בבית?" שאלתי פעם את אמי. היה זה כאשר צעירה שהכרתי עמדה להתחתן עם בן רחביה. הוא סיפר לה כי דודיו היו שומרים בעמדה על גג ביתנו: "לא ידעתי שהיתה אצלנו עמדה של ההגנה!" התפלאתי, או אז התריסה בפני גיסתו לעתיד: "לא של ההגנה, של האצ"ל! את הרי מכירה את משפחתו, לא ידעת שהם היו אצ"לניקים?" לא ידעתי. ואילו אמי התרשמה בשעתו שהתצפיתנים היו דווקא מן ההגנה, ובכלל אי-אפשר לדבר על קיומה של עמדה... הדברים היו אז סודיים למדי, הראייה!

אבא שימש תקופה מסוימת כמוכתר השכונה – תפקיד בלתי כתוב מטעם הבריטים, חובבי הindirect rule-. במסגרת תפקידו היה חייב להמליץ בפני השלטונות על מהימנות דייר השכונה המבקש להוציא פספורט או לקבל ויזה, תעודת יושר או כל דרישה אחרת מן השלטונות. ביתנו המה אדם, וזה כלל גם את בלשי ה-CID. הללו הגיעו לברורים בטרם מעצר או משפט, וכן, מאוחר יותר, כדי לזמן את אבא להיות נוכח בעת החיפושים אחרי נשק וחברי מחתרות. אבא השתדל להשהות את מחזיקי צו החיפוש ככל יכולתו, בתפילה, בהליכה לשירותים וכיו"ב, כדי שמישהו יספיק להודיע מבעוד זמן לבעלי הדבר. אבל פעם אף הוא עצמו נפל קרבן למעצר ארוך ולחיפוש מתיש ע"י "מכריו" אלה עצמם מה-CID.

אבא, בהיותו מוכתר רחביה, בשנות ה-30~

היה זה בלילה בו נכנסה איטליה למלחמה נגד בעלות הברית [ה-10.6.1940]. קדמו לכך מגעים רבים בין אבא לקונסול איטליה, בקשר להצלתם של יהודי רוֹדוֹס. לדברי אמא, הבריטים רשמו לפניהם שגם אני התלוויתי אל אבא בביקוריו בקונסוליה שֶׁמוּקְמָה במנזר האיטלקי היפה, אבל חסו עלי הן בזמן החיפוש והן בנושא המעצר... אחרי הכל הייתי אז בת חמש! אשר על כן אני ישנתי שנת ישרים כאשר הפכו את הבית. במיוחד הטרידו אותם אקדח שמצאו, והתברר להם שהוא לא יותר מאשר פנס תאורה דמוי אקדח, וכן חבילה כבדה של... יריעה בלתי מזוהה דמוית קלף. אמא נאלצה לאכול כמויות לא מבוטלות של לֶדֶר [=או פִּיסְטִיל, בתורכית = יריעת מישמש מיובש], בטרם שוכנעו שאין זה קלף המיועד לכתב סתרים. מעצמכם תבינו שמקום אחסונו של הפּיסטיל שמצאו – ומאוחר יותר: סוכריות הדְרָזֶ'ה והשוקולדות, הם שעוררו חשד, שהרי במשפחתנו הממתקים "המיוחסים" ביותר הוסתרו אחר כבוד... בכספת[!] ובמחבואים מוזרים אחרים. לאחר מספר שעות נלקח אבא לבילוי של עשרה ימים בקִישְׁלָה[21] בלא להעיר אותי כלל. באמצעות סיפור של דוד שחר ניתן להציץ אל תוך הקישׁלה של שנות ה-40, ואני מודה לבלשי ה-CID שחסכו ממני את העונג הזה...

מכל מקום אבא מצא שם, מלבד פושעים וּפִשְׁפֶּשִׁים, גם את מכריו נתיני איטליה, חלקם פרופסורים באוניברסיטה, אחדים שכנינו. במקביל נעצרו אחרים, בני עירו סלוניקי הפזורים בארץ, ששמות משפחתם העידו על מוצא איטלקי. כזה היה חבר נעוריו של אבא מר שלמה ונציה. שמו של חבר זה, סוחר צבעים, היה חטאו היחידי. כנראה שבעבר התבססו יהודים ממגורשי ספרד בעיר הנמל ונציה, ועסקו בתעשיית צבעי הוַרְנִישׁ לדיפון הספינות. שהרי צי הסוחר והצי המלכותי היוו את כוחה של העיר. למר ונציה מסלוניקי לא היה כל קשר עם איטליה; אשר על כן במשך הזמן שוחרר. עם זאת, מעניין מפגש מאוחר יותר של בנו עם משפחה נוצרית בעלת אותו שם, החיה בוונציה ומשלח ידה זהה! דמיונם הפיזי של האב ובנו, הזרים, אליו ואל שאריו של בנו זה – היה מדהים! זמן רב נדרש לתיירים הזרים עד שנזכרו בשמועה על איזה סבא שהיה כנראה יהודי...

בעוד אבא מבלה עם עמיתיו ויתרת שכניו למעצר, המשכתי אני לבלות עם בנות דודתי, פליטות ההפצצות האיטלקיות בתל-אביב, שמצאו מקלט בביתנו בירושלים. וכמה חביבים עלינו הזיכרונות ה"איטלקיים" מאז...

משנעצר אבא התברר עד כמה ידעה אמא להיות זאבה אמיתית כשצריך. טיפולה הנבון שכלל בין-השאר שפיכת-דמעות כמים במקומות הנכונים, החזיר אותו בין הראשונים הביתה. היתה זו אחת ההזדמנויות המעטות שאפשר היה לחוש בעליל ש... נישואיהם מאהבה, ולא שידוך! עם שובו הביתה חזרו החיים לקדמותם, ולאבא נקשרו חזרה כל הכתרים הקודמים שלו, מטעם היישוב או הבריטים. אבל אף כתר מטעם אמא, אשר על כן היא "כוהנה" והוא ישראל... בו-זמנית חדלה אמא להיות זאבה לוחמנית. היא שבה אל הבישול ואל הטיפול ברכישתם ובכביסתם של הקומביניזונים, המפות הרקומות וכיו"ב, אל מה שהנורמות של קבוצתה האתנית ומעמדה החברתי התירו לה לעשות – היא שהיתה בעלת מקצוע מכניס, אבל-אבל: אשה נשואה.

ניצוצות זאביים ניתזו פעם נוספת מעיניהּ של אמא כשאהדתו של אבא לברית שלום, שדגלה במדינה דו-לאומית, נראתה לה מסוכנת לשלום גוּרֶיהָ. סטודנטים התנכלו אז לפרופסורים מאגנס וסימון, חברי ברית שלום, ומאוחר יותר: איחוד. רימון נזרק לחצרו של פרופ' סימון ברחוב המקביל. אמא החלה במסע התשה נגד אבא. אלא שההיסטוריה נעה מהר יותר אף ממנה. ואני זוכרת את אבא מְגִיהַ עם ד"ר גבריאל שטרן מאמרים לביטאונהּ של קבוצת איחוד... ב-48' – במקלט תחת הפגזות. אלה הביאו גם להצטרפותה של פקידה זו או אחרת מן הרכש של ההגנה שהסתופפו אמנם בדירתנו אך לא הרבו לבלות במקלט – בעוד עורכי חדשות הרדיו קול ירושלים שהיו מצטרפים אלינו למרתף מדי פעם ממשרדם שׁמצא את מקומו בקפה רחביה העזוב – עם העותק המעודכן של החדשות שהכינו במיוחד עבורנו. וזאת כי בהפסקות החשמל שהיו בימים שבטרם טרנזיסטור, הם אמנם שידרו מבית החלוצות, אך אנו לא תמיד קלטנו.

יותר מאוחר, בהפוגות הראשונה והשנייה, שודרו החדשות גם באמצעות מגבירי קול רגילים בגבולות הגן-הציבורי שלצד בית החלוצות, כי מה שאינו הגיוני תחת אש – כגון: לרכז אנשים במקומות בלתי ממוּגנים – אפשרי בהפוגות. לפעמים נלוויתי אל אבא לגן הציבורי הזה, וכך נתגלה אלי במלוא תפארתו האוורירית אותו קומביניזון העצמאות שמעל לרחוב אברבנאל. ואני תוהה האם יש עוד מישהו הזוכר אותו.

ניתן לעיין באותו נושא גם בשיר מִגְדָלִים בְּאַסְפָּמְיָה –  שבנספח ו'.

מן החלון

כשאני חושבת על חלונות אני נזכרת בדודתי לונה, וצר לי על כך שלא הכרתי את מגוריהָ בחו"ל. כי בארץ, בכל סידורי הדיור שלה היו לה חלונות מיוחדים. עם עלותה ארצה, על בעלה וארבעת בניה, התמקמו כולם בנחלת שבעה בירושלים. והחלון הזכור לי כילדה קטנה, מאחת מדירותיהם הראשונות, נדמה לי כלקוח מתוך חלום: לכל אורך הדירה – כמה מטרים טובים – חצץ קיר זכוכית בינם לבין דירת השכנים; ולמעשה היה זה חלון שכוסה תמיד בווילון! ורק במקרים חגיגיים מיוחדים הוסט הווילון ונפתח החלון. צריך אמונה גדולה בבני האדם כדי לחיות עם מחיצה/לא-מחיצה כזו בין שכנים. ואמונה כזו שררה כמסתבר בין שתי המשפחות, אז כמו היום, שהרי ידידותם נמשכת עשרות שנים ללא פגם. יחסים ירושלמיים כאלה הם מפלאי העולם בעיני, ואני תוהה אם יתכנו גם במקום אחר... ואילו בבית אחר בו התגוררה הדודה לונה מאוחר יותר, בשכונת אהל משה, רוחבו של אדן החלון היה כרוחב מיטה, כלומר: קרוב למטר. אפשר היה לישון בשקט על אדן החלון אם לא הייתָ גבוה מדי. הייתי כבר ילדה גדולה יותר, אבל עדיין התאמתי למטרה זו. לכן אהבתי את הבית הזה.

עם זאת, נושא החלונות רחב יותר מאשר לצורך אזכורה של הדודה ובניהָ. ובהחלט ברור לי מדוע דווקא הציור של יוסל ברגנר "הכלה וצייד הפרפרים", הוא ולא אחר, שימש השראה לכתיבת מחזהו של נסים אלוני. את הכלה הכלואה רואים בו מבעד לחלון, והיא עצובת עיניים. ואילו צייד הפרפרים, ששמחתו שלו אינה מוטלת בספק – בלתי נראה, ורק צלו העליז מוטל על הקיר בו קבוע החלון הכלאי.

יוסל ברגנר, "הכלה וצייד הפרפרים" [באדיבות גלריה דן בת"א]

כל המכיר מקרוב את תרבות החלון האיסלאמית וגרורותיה, לרבות תרבות א"י בימי התורכים, או תרבותה של ספרד שלאחר הכיבוש הערבי, יודע עד כמה היו החלון או הגזוזטרה משמעותיים בחייה של האשה, ולפעמים אף פתח ההצלה שלה. כי זה מקומה של האשה, ואף בבית הכנסת היא נשקפת מחללים מוגבהים ונסתרים, במידת האפשר. במיניאטורות מוסלמיות עתיקות מוצאים עדוּת לתרבות החלון – ולפעמים גם למציצנות – באמצעות דמויות הנשקפות מבעד לאשנב או לגלריה. התמונה של יוסל ברגנר נוגעת לכן בנימי הנפש של כל מי שתרבות החלון מוכרת לו מקרוב. וזאת באופן בלתי תלוי מהיפוך היוצרות במחזהו של אלוני, בו צייד הפרפרים הופך לכלוא בתוך התנהגותו הכפייתית, ואילו הכלה – לחופשיה, למרות תכתיבים מגבילים שבתפקידה החברתי הזה. האם גם הדודה לונה, שהיתה משותקת מאוחר יותר במשך הרבה שנים, היתה חופשיה כמו הכלה במחזהו של אלוני? לכך אין לי תשובה, כי דודתי הצַדֶקֶת לא דיברה על כך. אבל היפוכים כאלה כבר מוכרים לנו, ומקרהו של סטיבן הוֹקִינְג יעיד: גופו המגביל אינו יכול לרוחו, וזו משוטטת לה כפרש בֶּדוּאִי בספירות העליונות של הדעת.

מי שפיתחו את תרבות החלון ונדמה לי שמיצו אותה עד תום – הם הספרדים, ותוכיח תערוכת פּוּאבְלוֹ אֶסְפַּנְיוֹל [Pueblo Español = הכפר הספרדי] במוֹנְחוּאִיק [ Montjuic= הר היהודים בקַטָלָנִית] שבברצלונה: סגנונות כה רבים של חלונות מאזוריהָ השונים של ספרד הכפרית, ולהם תפקוד חברתי חשוב כל כך, כמו למשל בשעת החיזור. בחור החומד נערה, ניגש אל מפתן הבית ומבקש רשות לשוחח עם הבת מבעד לחלון. יש והחלון בקומה השנייה, יש והוא נמוך יותר, לרוב – מסורג. ואם קיבל הבחור רשות ממשפחתה, שיחה זו – בה ימשיך הוא לעמוד בחוץ, בעוד הנערה יושבת מאחורי הסורג – תהיה דפוס הבילוי הקבוע שלהם למשך זמן רב. יש ולעלם יוּצָא החוצה שרפרף, ופרוש הדבר שמשפחת הנערה רואה בעין יפה את החיזור. עכשיו יושבים שניהם לשיחות ארוכות שכל השכונה יכולה כמובן לשמוע. אם הבחור רוצה להעתיק את מקום השיחה פנימה, שלב נוסף בהכרה בו, ביכולתו לקדם את ענייניו על-ידי זימון מקהלת גברים [הנקראת בספרדית tuna], אוניברסיטאית או מקומית, לרוב בתלבושות מסורתיות מקסימות מימי הבינים. אלה ישירו רומנסות מתחת לחלונה של העלמה, בלווי גיטרה וכלים נוספים. זימון טוּנה היא הצהרת כוונות, ואין להתעלם ממנה. לרוב התוצאה היא הַכְנסת המקהלה והעלם פנימה, לשם הגשת כיבוד. לאחר מכן יקשה לסרב לבחור את כניסתו הביתה... כך נהגו בספרד הכפרית עד לדור הקודם. זכרם של מנהגים אלה נותר בדפוסי ההתנהגות ובמילות הרומנסות שהביאו איתם גולי ספרד למקומות פזוריהם.

ואשר לירושלים, זכורה לי האִמרה הספרדית הירושלמית על הבעל השמרני והקמצן, המכתיב כללי התנהגות לאשתו המבקשת קצת קידמה: -

מגבעת, שְׁמִגְבַּעַת - שום כלום! יַזְמָה!! [=מטפחת ראש]

שילוב-זרוע [=Engagé] - שום כלום! אני צועד קדימה ואת אחרי!!

בית-קפה, בית שְׁמָפֶה - שום כלום! פיצוחים!!

סינימה מינימה - שום כלום! חלון!![22]

אפילו את אמי אפשר היה לתפוס מדי פעם מבטאת דפוסי התנהגות של תרבות החלון: אחרי הכל היא נולדה בארץ בימי התורכים! לא? וזאת, למרות שבכל ארבעת מרכיבי הפתגם דלעיל ניתן היה כמובן למצוא אותה דווקא באגף הימני של המשוואה. היא הרי למדה כובענות בפריז, רחמנא ליצלן, הלכה תמיד שלובת זרוע עם אבי, השכירה את קומת הקרקע בביתה [געוואלד!] לבית קפה, וסרטים ראתה כאוות נפשה – וללא תשלום – בהיות אבי במשך שנים מספר נציג חברתMGM  במזרח התיכון. אח"כ אף ניסה את כוחו גם בחברה מטעמו הוא: חברת נוגה פילם, שלא צלחה כל כך בהתחרות עם החברות הבין-לאומיות הגדולות...

הלוגו של חברת "נוגה פילם" הופיע גם כשלט חוצות התלוי על מרפסת ביתנו בשלל צבעים בשנות ה-30 וה-40

בכל זאת, מראות שנגלו לה לאמי מן החלון או מן המרפסת – רצתה לחלוק תמיד עם ילדיהָ. כשקראה לי: "בואי מהר!" היה סיכוי סביר למשהו מעניין בחוץ: שיירת גמלים שעלתה מן המצלבה, תהלוכת לפידים של תנועות הנוער, שלג שהחל לרדת, או גדוד סקוטי המתאמן לקראת המצעד, ובראשו נגן חמת החלילים. או היפה מכולם – הלָלִי-לָלִי, שהתמקם לרוב בצומת הדרכים: היה זה איש זר, הודי או רוסי למשל, שהוביל בעקבותיו חיה, על תקן של קרקס לעניים, או מוטב: one beast show. מסביב נוצר תמיד מעגל של עוברים ושבים, לרוב ילדים, אבל אמא ואני השקפנו מבעד לחלון או מן המרפסת, כיאה. לפי פקודותיו של האיש היו הקוף או הדוב רוקדים, או מבצעים פעולות אחרות שעוררו צחוק או שמחה, ובתמורה נזרקו מטבעות אל הכובע... ובקצור, החלון סימל הפתעה ותקווה גם עבור אמי.

אמרתי כי הלָלִי-לָלִי השתכן בדיוק בצומת. יש להבין שמושגי הדרך היו פעם שונים מאד. רק ביקור בצפת של אמצע שנות ה-80, בטרם המדרחוב, שיחזר לי את הימים ההם: האוטובוס היחיד ברחובה הראשי של צפת היה אז נדיר בשעות הלילה עד כדי כך, וזמניו הקבועים ידועים בצבור, שבעלי מסעדות קטנות הספיקו להוציא החוצה שולחנות ולהגיש ארוחת ערב על הכביש, בין הזמנים. עובדה, אני אכלתי על הכביש הראשי בין זמני הגעתם של שני אוטובוסים רצופים! לכן גם הלָלִי-לָלִי יכול היה לקיים את מופע הרחוב שלו בצומת, מבלי להוות מטרד לקו 5 דאז, או לקומץ המכוניות הפרטיות שנעו בימים ההם בכבישים.

אשר לדודה לונה וארבעת בניה, הם מזכירים לי את ההגדה של פסח. היתה לאבא הגדה מאווירת, ובה הופיעו ארבעת הבנים שכנגדם דברה התורה, כשכל אחד מהם ניצב מתחת לקשת של חלון או שער. אלא שהדודה הטובה החליטה לשכלל את הנאמר בהגדה, ובקרב ארבעת בניה נפקד מקומו של הבן הרשע. החכם והתם דווקא נמצאו לה כמסופר במסורת, אך שנים מבניהָ אחזו כנראה בתפקיד הבן שאיננו יודע לשאול, ואף אחד מהם לא רצה לאַיֵש את תקן הרשע. וכך סעדו אותה בְּחָלְיָהּ בניה הטובים לאורך שנים... אבל חסרונו של הרשע הורגש במיוחד ביום מותה הקליני של דודתי [שאין לדעת אם נפשה לא מתה עוד קודם לכן, בשלבים מוקדמים של השיתוק שאחז בה]. והרשע הזה היה כה נחוץ לטיפול הולם באנשי החברה קדישא, שדמים גבו – גבוהים, עבור מקום מכובד, אך חלקה הִקצו לה – ליד הגדר!

נזעקו ארבעת הבנים שאחזו בכלונסאות מיטתה, ואמר התם: "לא! אין זה מקומה של אמנו לצד הגדר." שאינם-יודעים-לשאול הזילו דמעה בדממה. והחכם, שידע כי לא זו החלקה עבורה שילם, כשם שידעו זאת אנשי החברה קדישא, שאל בשקט: "כמה?" והתשובה שהפיק מהם היתה: "המון! המון-המון ממון!" או אז נוכחתי אני כי טעות היתה בידה של דודתי, וכי אין להכניס שכלולים לתורה, ואם דיברה זו גם בכבודו של הרשע – הרי שגם לו נועד מקום בחיינו. באותו היום חסר לנו במשפחה רשע אחד לרפואה, ולו רק טִפּ-טִפָּה רשע...

אחרי הלווית אחותו לא חזר עוד אבי להיות נמרץ וצעיר ברוחו כמיָמים יָמימה. אולי משום שהדודה לונה היתה העוגן האחרון שקשר אותו אל עברו המתוק. מכאן ואילך החל לדהות ולהתפורר כפרפר שמילא את שליחותו, התעייף וניצוד.

יוסל ברגנר, "צֵיד-הפרפר" [באדיבות גלריה דן בת"א]

ניתן לעיין באותו נושא גם בשיר מִגְדָלִים בְּאַסְפָּמְיָה – שבנספח ו'.

"בית הגדוד"

מצעד הבנות מן הגדוד שלי בצופים עזב זה עתה את הבית, ואני – כולי דמעות. הבנות העמוסות בשמיכות, קומקומים, ממתקים, בגדים חמים וכיו"ב יוצאות הערב בדרכן ללינת גדוד בבית הגדוד. מכל צופי ירושלים אִפיין בית הגדוד רק את הגדוד שלנו: בפרוץ מלחמת העצמאות חלק ניכר מבני הגדוד גרו בשכונות התפר רחביה ג' וקרית שמואל, ואחדים מהם אף בתוככי קטמון, שכונת היוקרה הערבית הגובלת. אולי התגוררו שם בשל לחץ העליה מגרמניה על היצע הדירות בירושלים, החל באמצע שנות ה-30. עם בריחת הערבים והתקדמות הפלמ"ח במלחמת השחרור, הגיעו לאותה קטמון מפוני העיר העתיקה, ביחד עם ראשוני העולים מארצות המזרח והמערב גם יחד. כל אחד התמקם לו בדירה או חדר עפ"י יוזמתו, ככל הנראה במסגרת הסידור של "תפוס ככל יכולתך".

הבנים בגדוד, שאבותיהם היו פעילים בעיקר בהגנה, והם עצמם היו בסביבות גיל שלוש-עשרה הפרובלמטי, הזדהו עם האבות ויצאו לכיבושים משלהם. וכך, על פסגת גבעה הנשקפת לעמק המצלבה, העמק בו קיימנו את הפעולות הצופיות שלנו, "כבשו" הבנים את בית הגדוד הזנוח. לצד עולים מעירק, שהתמקמו ביתר חלקי המבנה, היו לנו לפיכך חדר נעול או שניים. החזקנו בהם לצורכי קיום הפעולות הצופיות מספר שנים, עד שמישהו נתן את הדעת על התופעה המוזרה, ושיחרר אותנו ממנה לטובת משפחת עולים מפרס.

פעולה צופית בגדוד רעים של שבט מודיעין בעמק המצלבה [באדיבות מר ויקטור נבון], 1950~

אלא שעכשיו הבנות היו בדרכן לבית הגדוד, וכל הניסיונות למשוך גם אותי אתן נתקלו בסירובי המוחלט. לכי תסבירי לאבא הס"ט [=ספרדי טהור] שלך מה זה "לינת גדוד"... אבא, יוזם וגבאי של בית הכנסת נוסח ספרד ברחביה, בפינת הרחובות אוסישקין/קק"ל, שקלט אחדים מידידיו הפרופסורים דוברי הגרמנית של רחביה, כפרופ' ברגמן... אין לי מה להסביר לו! ועוד פחות – איך להסביר?!? אני נערה בת שש-עשרה, והוא אבא ס"ט. כל אחד משני התקנים האלה היה לדעתי אז משרה מלאה מגובשת ומסוגרת, וחפה מכל הידברות בינה לבין חברתה... וכך, כשאני ספונה בחדרי ובוכיה על הפסד חיי הגדול באותו הלילה, נכנס אבא לחדר... מבלי לדפוק בדלת. הרי הוא בעל הבית, לא? ובכלל את נוהג סגירת הדלת הִנהגתי אני. לפניי החיים בבית היו הרבה יותר קומונליים, גם אם רוממות הקיבוץ עלתה דווקא מגרוני שלי.

"את בוכה? למה??" נדהם אבא, אשר על כן זרם דמעותיי קיבל מימדים של האיילון בשנים גשומות במיוחד: הרי אינני יודעת איך להסביר לו את פשר לינת הגדוד... "איפה החברות שלך? למה הן הלכו? לאן הן הלכו?" תמה אבא. "הן הלכו ללינת גדוד..." פרצו לבסוף המילים מפי. וכאן היה צורך לבנות סכרים לאיילון בזהירות ובקפידה, ולשבת על חופיו בסתר רעם, כדי להסביר לאבא במה המדובר...

לא שכחתי לאבי את ההבנה שגילה, ואת העידוד שסיפק לי לרוץ מהר בעקבות חברותיי אל בית הגדוד, כשהוא מלווה את הכנותיי במשפט: "רק אל תעשי שטויות!" וזה כל שאמר לי! מעולם לא שיתף אותי בחרדות המתחייבות מתפקידו כאב ספרדי, מאז ועד מותו, עשרים וחמש שנים מאוחר יותר, בצאתי לחו"ל עם חבר למשל , או לכל בילוי "מדאיג" אחר. אלה דברים שחייבים לשבח אותם!

לימים למדתי מבוא לסוציולוגיה באמצעות מה שנקרא אז בחוג "החוברות הירוקות", כלומר: הבשורה הסוציולוגית לפי מורנו הדגוּל שנ"א, שהועלתה על הכתב ע"י מקצת מאסיסטנטיו. מצאתי בחומר שאבא נופל הַיְשֵׁר אל הערת הסיום, בסופם של כל אותם פרקים שדנו בהתנהגות החברתית של הישוב היהודי בא"י: בעוד הפרק עצמו טיפל בהתנהגות הישוב המאורגן, קרי: תנועת העבודה – על דרך אני ואפסי עוד – הרי שמרבית הקטעים הסתיימו בהערה ש"אמנם לא כך נהגו חוגים אזרחיים ועדות המזרח"...

לבחינות למדתי עם עוד "חוג אזרחי ועדת מזרח" אחת [אם אכן עוקבת הסוציולוגיה אחר ההגדרה המטרילינארית של החברה היהודית, שהרי אמה של חברתי היתה ספרדיה, בעוד אביה ובעלה – לא]; ורבות התלוצצנו על ההגדרות הללו. אנו שתי הסטודנטיות, עם בעלה הסוציולוג החריף, ידענו עד כמה דל הכיסוי של אותה הערת הסיום, ועד כמה המצבים הקונקרטיים היו מורכבים בהרבה. בהמשך היה זה בעלה שניסה להעשיר את התמונה בכתביו, עם כמה מחבריו.

יצחק רפאל מלכו מקבל את עיטור יקיר ירושלים מראש העיריה טדי קולק והנשיא שז"ר, 1968

אבא סרב ככל הנראה להיקבר באותה הערת הסיכום, שהוציאה אותו במידה מסוימת מכלל החברֶ'ה הטובים: הוא בחר לו ולאמא חלקה של אחת מחברות הקדישא האשכנזיות של ירושלים דווקא! זאת לאחר שזיהה כי חברה קדישא זו במיוחד נוהגת יפה בנפטר ובבני משפחתו, יותר מכל העשר הנותרות בימיו בירושלים, כולל הספרדיות [אולם יש לציין שב-2016 הן מונות כבר, אם אינני טועה, 13 סה"כ!]. כנראה שנעם לו להיות בחברה מעורבת במותו כמו בחייו; שהרי בכל חטיבה מחטיבות חייו היה מעורה עם בני עדות אחרות, יהודיות ושאינן כאלה. לכן היה גם מחוקרי השבתאים בסלוניקי. שם, בעיר מולדתו, היה מתלמידיו של יצחק אפשטיין המחנך חסיד הדיבור העברי, ואילו באחת ממערכות הבחירות בארץ היה זה הוא שסגר את רשימת עליה חדשה הגרמנית בעיקרה [=אז למדתי כי סגירת רשימה היא מקום של כבוד!]. ואולי הידע ההיסטורי שלו בתולדות יהודי ספרד הוביל אותו להתערוֹת בקרב יוצאי גרמניה שהאל הטוב פיזר על כל סביביו? רק שנים רבות אחרי כן הבנתי שגם הם, היֶקִים, התגלמות האשכנזיות של רחביה כביכול, היו בעצם... "חוגים אזרחיים ועדות מזרח" כשלעצמם, פליטי גרוש ספרד; ובכל אופן – הוותיקים שבהם בגרמניה, בטרם הגיעו גלי ההגירה ממזרח אירופה אל מרכזה.

ואכן, כאילו כדי להוכיח זאת, בכיתתי למד היֶקֶה המובהק, הנושא את השם הטווטוני ממש קארו, כשמו של המקובל הספרדי-צפתי [=השולחן ערוך]. לקארו הזה היה מבטא יֶקִי בלתי הפיך, וחזות שעם הגיל נעשתה לטינית יותר ויותר, עד שלא היתה מביישת שום בורלא או נחמיאס. הוא חזר ללמוד אחרי כן באירופה, בשפות שעמדו לרשותו, ונשאר לחיות במרכזה... זאת כנראה הסיבה שאני... ממש להדגים בשורה לעיל, ובלי מְשִׂים כמעט, את... אַלְזוֹ – את אופן הטיית הפעלים הקוואזי-גרמאנית של בני קבוצה זו גם בדברם עברית...

מה הפלא שנכדיו של אבא נשואים בנישואים מעורבים? ומה הפלא ש"גאוות יחידה" סמ"ך-טי"תית מפעמת גם בדור הנינים שלו? שהרי רב-סבם הקדיש את מירב עִתותיו וכספו [ויש לדייק: גם את כספי אשתו], לחקר יהדות-ספרד ותרומתה, על כל פזורותיה. אבל, מאחר שאין נביא בעירו, ההערכה לפועלו באה לו בקלות רבה יותר דווקא מחוגי מחקר אזרחיים וכנסייתיים בחו"ל בכלל, ובספרד בפרט, ופחות – בארצנו.

אולם עם הזמן, גם בארץ הוענקו לו כיבודים שונים בחייו ואף לאחר מותו: התואר יקיר ירושלים הוענק לו ב-1968 ע"י ראש העיריה טדי קולק; והוא גם זה שקרא על שמו כיכר ברחביה, לא רחוק מביתנו, וזאת שנים לאחר מותו אמנם. כיכר זו מצויה בהצטלבות הרחובות אוסישקין, בן-מיימון ורד"ק [ר' במפת רחביה: כיכר מולכו].

נשוב אל לינת הגדוד שלנו, שאגב היתה הצלחה גדולה: צבענו אלה את אלה תוך כדי שינה/לא-שינה, נבהלנו מיללת תן שהתקרב אלינו דרך השדות, שתינו קפה קלוקל שהבנים הכינו בפִֿינְגָ'נִים פגומים, והעיקר: בחמש בבוקר כבר שיחקנו "סְמֶל" ברחובות קטמון, למגינת ליבם של כל השכנים המנומנמים, בין אם מ"חוגים אזרחיים" או נטולי כל אזרחוּת שהיא, ובקואליציה עדתית מקיר לקיר!

הגדוד במיטבו, בחזית צריף שבט מודיעין ברחוב עזה בניקיון הכללי של ערב כיפור, 1952~

חשבון הנפש אבד

עוד בהיותי בביה"ס העממי – הפכתי לדודה: סמוך לחג חקלאי בלוח העברי נולד הראשון באחייני כפרי בשל, תוך שהוא מחבל נמרצות בנסיעתי לחג עם אמא לחופשת כֵּיף בתל-אביב. אבל מעוצמת החוויה שנחוגה בכיתתי ברוב עם, סלחתי לו: יתר הילדים בכיתה עוד ציפו ללידת אח או אחות, ואילו אני – משהו חדיש ומחודש – דודה! הבנות העלו אותי על אבן הגזית המסותתת שעמדה בכניסה לביה"ס, ורקדו סביבי בהתרגשות תוך שירת הנעימה הידועה דאז של: "דודה! הגידי לנו כן, דודה..." עם לידתם מיד אחר-כך של יתר אחייני, לא ידעתי עדיין לְמה בדיוק המצב הזה מחייב אותי, אבל בסך הכל העניין נראה די מבטיח כבר אז; ובמבט לאחור: כל התקוות שתליתי בצירופם למשפחה של הקטינים מאז ועד היום - אכן קוימו.

שלושה מארבעת אחייניי ב-1948

כשלמדתי בסוף התיכון, ואילו אחד מאחייני אלה היה בראשית דרכו בעממי, הועברו כיתותינו - משני בתי ספר שונים - לבניין אחד במתחם עומריה המצוי בצפון עמק רפאים, אך בקומות נפרדות. כיום בניין זה מוסתר מאחורי מלון ענבל. נהגנו לצעוד אז בצוותא לבית הספר שלנו בתוככי נופים ירושלמיים ייחודיים, שהרי הבניין צפה אל העיר העתיקה. נותרו לנו זיכרונות נעימים מהצעדות דאז, אף כי קרה גם לצערנו שהתפנינו ביחד מבית הספר בשל צליפות הליגיונרים הירדניים מן החומה ישירות לעמק רפאים, לבית הספר שלנו. ואז אנו הגדולים הוצרכנו לספק חיפוי ותמיכה לקטנים, בהנחותנו אותם חזרה הביתה בדרכים עקלקלות, הנסתרות במידת האפשר מעין הצלפים...

אבל האירוע החביב ביותר באותה השנה התרחש בתחילתה, סמוך ליום הכיפורים: שאז הוא שאל אותי על מה בעצם נסב היום הזה. ואני הסברתי לו בטון ענייני ויבש מהו חשבון הנפש ואיך עורכים אותו, והושבתי אותו לערוך את חשבון נפשו הקטנה לשנה האחרונה. "מצד ימין נכתוב את המעשים הטובים, ומצד שמאל – את המעשים הלא טובים." המסמך היה מהמם בכנותו ובבהירותו, והוריו שמרו שנים רבות על חשבון הנפש הזה בדחילו ורחימו. אלא שברגע נתון, לא הצליחו למצוא אותו יותר... "את בוודאי תצטערי כמונו, אבל חשבון הנפש אבד." אמרה גיסתי בצער.

מה שמובא כאן הוא ניסיון השחזור. אם אֵי פעם יימצא חשבון הנפש הזה – והסיכוי לכך קלוש – יהיה צורך להשלים את הטקסט, כי להערכתי אמנם שכחנו כמה סעיפים שׁוּליים, אבל את רוח הדברים נצרנו. חילוקי הדעות בינינו אינם נוגעים לתוכן, אלא רק לעניין כתב ידו של מי מאיתנו מתנוסס על המסמך. הוא טוען שהכתיב לי, ואילו לי היה נדמה שהוא כתב מול עיני. ואולי הוא צודק?

אני זוכרת שמספר המצוות שהתנוססו מימין לא נפל ממספרם של תעלולי חבורתו השכונתית של אחייני – שבצד שמאל, הגם שהילדים לא חסכו במיוחד באלה האחרונים. אלא שהבנאליות של מרבית התעלולים מחקה אותם מזיכרוני, ורק מקרה החמוֹר שהילדים קשרו לעץ זכור לי: קשרו, ואחר-כך הצליפו בו בקריאות דִּיוֹ! העץ האומלל נעקר, כמובן... מאידך, המעשים הטובים שבצד ימין היו בדרך כלל מקוריים יותר [לבד מהעלאת הסלים של השכנה האסתמטית מן הבית ממול; מה שמוכיח כי הבנאליות שרירה וקיימת לא רק ברשע!].

בין המעשים הטובים שהילד מנה היה אירוע בלתי נשכח: ילדי השכונה שמו לב לקִרבה בין שני קיוסקים שכונתיים בשני רחובות מקבילים. בראשון, ליד הגן הציבורי [שמאוחר יותר פֶּסֶל של ג'ירפה הוצב על גגו], הבעלים היה נכה צה"ל חביב ועדין נפש. הילדים אהבו אותו בכל ליבם. למרות גילם הרך רובם יכלו להעלות בזיכרונם אירועים שחוו במלחמת השחרור, ואולי גם זה הוסיף לאהבתם. ואילו בקיוסק השני, במרכז השדרה המקבילה, המוכרים היו זוג חמור סבר, מבוגר וקשה יום. הילדים מצאו לנחוץ לארגן הפגנה שהסבירה לקיוסקאים המבוגרים כי בעוונותיהם הם מקפחים את פרנסתו של נכה צה"ל... "אבל מה עשיתם?" נדהמתי באיחור למקרא הדברים. "הרי גם הזוג המבוגר קיבל את הקיוסק מידי משרד הביטחון כי בנם נפל במלחמת השחרור!" צער רב ניכר בעיני הילד, על כי הפרט הזה נעלם ממנו ומחבריו, והוא תהה אם עליו להעביר את כל הסעיף, כמות שהוא כתוב, לאגף השמאלי של חשבון הנפש... מאידך תהיתי אני אם בקשת סליחה מצד קבוצת הילדים תפצה בדרך כלשהי את ההורים השכולים. מאז לא נתקלתי במסמך אותנטי כל כך של זאטוטים, המתאר את חיי השכונה מזווית הראיה שלהם דווקא. ונותרת השאלה: האם חשבון הנפש אבד לנו לתמיד?

זאת באשר ל"מסמכים הכתובים". אבל, כאמור, ההיסטוריה אינה רק מְצאי מתועד כהלכה. בזיכרוני נותרה עוד חוויה חביבה ונוגעת ללב הקשורה לימי לימודינו המשותפים בבניין שמול החומות, הגם שאף אחד משלושת גיבוריה לא "תעד" חוויה זו עד ל-1993, כלומר: עד לראשית העלאת דפים אלה על הכתב.

"מסמך מצולם": פרידת ועד הכיתה מהמנהל/המחנך בסוף השמינית, קיץ 1953, בחצר ביה"ס שלנו, ממש ביום האירוע שלהלן

ביום האחרון ללימודים בשמינית, לפני תחילת בחינות הבגרות, הבנים כדרכם השתוללו. הפעם היה זה באמצעות אקדחי מים שרוֹקנוּ על הבנות במקום על המורים, כמובן. אבל, בתחילת העממי עדיין לא מבינים שהתקפות כאלה אמורות להביע חיבה, אם לא למעלה מכך. ושׁארי הצעיר, שראה אותי מותקפת באקדח מים שוב ושוב על-ידי אותו שׁמיניסט עצמו, שם נפשו בכפו להגן עלי! הוא התנפל באגרופיו הקטנים על התוקפן – מאחוריו... בהיותךָ ילד קטן דרוש אומץ לב רב כדי לחבוט בבחור העומד על סף גיוס! אבל לאחייני זה נראה מובן מאליו, כי מילדות ניכר בו חוש צדק מפותח, לצד הרבה אומץ לב, שלא לדבר על טוב לבו. ואני אזכור לו זאת לטובה לעולמים! ככל הידוע לי, גם הנער "היורה" זוכר לו זאת: כששאלתיו בחלוף השנים האם הוא זוכר את הקטין שהלם בו לטובה או לרעה, התברר שכיום כף המאזנים נוטה בעיניו בוודאות לכף זכות!

לאור המסופר כאן ברור מי מבין שלושתנו בחר בלימודי משפטים... מאידך, תוארו השלישי של חברי "המתקיף" אמנם ניתן לו בחקלאות, אך לא בהשקיה, כמתבקש מן התיאור שבכאן, אלא למרבית הפלא: בגידול פרחים דווקא!

ופרחים, רבותי, כמו גם זיכרונות, יש לעדור, לטפח ולהשקות מדי פעם כשם שעשיתי כאן.

ניתן לעיין באותו נושא גם בשיר עֵמֶק-רְפָאִים – שבנספח ו'.

בְּסוֹגְרַיִם

בזמנו, בסוגריים היה שמו של בית קפה ירושלמי – גם הוא חלף כבר עם הרוח – שמיקומו [השני, בעצם] היה ברחוב אוסישקין, סמוך לשערי חסד. הוא הזכיר לי בשעתו ולו במקצת את ניחוחות קפה רחביה מימים עברו. משסיימתי את כתיבתם של מרבית הפרקים מאז 1992, ישבתי ב-בסוגריים עם מכרה קתולית, פרופסורית לעברית באוניברסיטת ברצלונה שבספרד, ועם אחת מחברותי הירושלמיות. בין מנה למנה כל אחת מהן עלעלה לה ברשימותיי אלה הנוגעות אליה ואל מכריה, אם בספרד ואם בירושלים.

הפגישה הזו מדגימה עד כמה קשה לי לעתים להבדיל אם אני בארץ או בספרד: וכי לא לשולחן ממש כזה ב-Barrio Pesquero [=שיכון הדייגים] שבסנטנדר הצטרפו אל חברתי זו ואלי כמה סטודנטים מזדמנים ממדריד דווקא, שרצו להפגין בפנינו את הישגיי שנה א' שלהם בקורס לעברית? ומדוע שירי העם ממחוז לאון שבספרד נשמעים לי ממש כתפילות מבית הכנסת אהל אברהם של אבי בירושלים, זה הנשקף אלי עכשיו ממושבי ב-בסוגריים שברחוב אוסישקין? ומי אם לא דרורי רחביה שהתייתמו מאמי הן החגות, לחוף האטלנטי, סביב ראשה הכסוף של קָטָה, שעה שזו מפזמת לי רומנסות montañes, תוך ניעוּר פרורי שולחנה שלה מן המרפסת? ואולי אלו דווקא ציפורי המשי של רז'ינה, פְּלִיטות ארגז הנדוניה שלה? ועדיין לא דיברנו בפרחים: וכי לא הסתווניות של ירח אוגוסט, מן ה-Montaña [=ההר] בקנטבריה, הן-הן אלה החוזרות וצצות מדי קיץ בגני בתל-אביב!?! ללמדך שלא רק השעונים של דאלי מתקפלים, אלא גם... מפת העולם שלי!

פרח הקיץ העקשן מגני שבתל-אביב

חברותיי מעיינות בכתובים בבית הקפה, ואני מהרהרת לי כי סבא ואבא היו רוצים בוודאי להצטרף גם הם לחברה מעורבת ופתוחה זו שלנו, לולא נפטרו כבר לבית עולמם. במחשבה שניה, גם א"ב יהושע – שיחיה! – "היה מת" להצטרף לשולחננו, עם או בלי אברהם בלבן, מי שחקר את דרך כתיבתו [ע' במחקרו (1992) מר מולכו: הכיוון הנגדי: עיון ברומנים מר מאני ומולכו מאת א.ב. יהושע[. וזאת, מהסיבה הפשוטה ששתי הישראליות שבינינו מתייחסות למשפחות הנזכרות בשני כותריו אלה, לשמחת לִבה של הפרופסורית הזרה לעברית, שהתמודדה בדיוק אז בתרגום קובץ מסיפוריו לשפה הספרדית-קסטיליאנית! נראה היה לי כי שתי חברותיי שקועות בקריאה, ואילו אני שקעתי אז בהרהורים...

כשלעצמי, איך הגעתי לכלל כתיבה זו? השלג הגדול של 1992 בירושלים היה אחד הראשונים שהחמצתי בחיי. במהלכו, בעיר ללא הפסקה דווקא, ובלי כל אזהרה מוקדמת, נשזר לו – תוך כדי אימוני התמלילנות שלי במחשבי החדש – היַמְבּוּל [שמיכה כפרית יוונית]. הפרק פשוט השתלשל לו, ונפרש מעצמו אל עבר גבו של המכשיר! וזאת לדעת: במודל הראשוני הזה של מחשב ה-PC – עדיין השתלשלו הדפים הרציפים המחוררים בשוליהם אל אחורי המחשב, וזאת בשונה מן המדפסות של ימינו, המנפיקות דפי  A4בדידים.

בעצם אפשר לומר שכתיבתו היתה געגועים לשלג!

באותו חורף של 1992 נתן פרופ' רן שחורי סידרת הרצאות על האדריכלות בא"י במאה ה-20 באוניברסיטה הפתוחה. בכלל זה דיבר על הקמתה של שכונת רחביה. בהרצאותיו שוב נוכחתי לדעת שההצטנעות של סבא-כהן עלולה לעלות לו במחיקתו, לאט אבל בטוח, מתודעת הציבור. גם בסִפרו של דוד קרויאנקר אודות השכונה נפל קומץ שיבושים – ללא כוונת זדון כמובן [למשל: החלפת חותן בחתן = סבא-כהן ואבא-מלכו]. למען הדיוק ההיסטורי, רן שחורי עודד אותי לגשת ל"כתיבה מתקנת" באשר לחלקו של סבא בתולדות הישוב. כזאת עשיתי כאן. תיקנתי גם טעות נפוצה, ששחורי עצמו היה שותף לה, במה שאמור בהבדלים בהרכב האוכלוסיה בין רחביה א' [מן הישוב הישן של שנות ה-20], לבין רחביה ב'-ד' – המאוחרות יותר [והכוללות בין השאר גם את עולי גרמניה, הנוטים כיום לייחס לעצמם בטעות את יסוד השכונה]. זאת עשיתי בעיקר ב"השעון בקפה רחביה עמד מלכת" וכן ב"בית-הגדוד".

בעיקר דרבנו אותי לכתיבה בני-דודיי מצד אמי, כלומר: חמולת כהן. הם שהניחו לפתחי משימה זו כשהתכנסנו באחת השמחות המשפחתיות. וזאת, לאחר שכולנו נתנו את הדעת לכך שזכרו של סבא הולך ומתעמעם בזירה הציבורית כתורם מרכזי לפרויקטים ציוניים שונים, כגון: הקמת חברת האשלג, השגת זיכיונה של חברת החשמל בנהריים, או כמו גם קנייתה ובנייתה בשלבים-שלבים של רחביה, ועוד. הוא הצליח לבצע כל זאת תודות לקשריו החברתיים החמים עם האליטות השונות בירושלים, ועם השלטונות המתחלפים בארץ, קודם התורכיים ואחר-כך הבריטיים. הדבר היה בשעתו מן המפורסמות, ואילו עכשיו הידע על תרומתו הולך ודוהה בתודעת הציבור. למעשה, סבא עצמו גרם לכך, כיוון שהיה נאמן ביותר לנורמה הבסיסית של כל הס"ט הפזורים בעולם, הגורסת שיפה השתיקה בעשותך מצוות או גמילות חסדים אם למען הפרט או למען הכלל, וכמובן שמתן בסתר אינו סיבה להתפרסם ולהתפאר! [וכבר הוזכר לעיל אותו ברמינגהם שאיתר תופעה זהה בקרב היהודים הס"ט בארה"ב]. וכך הלך ונפוג זכר מעשיו למען מימוש מטרותיה של התנועה הציונית בתקופת המנדט בארץ. את זאת גרסו בני-דודיי שאוכל לתקן בכתיבה על אודותיו!

עם זאת יודגש, שבמשך הזמן התברר לנו בוודאות, ולי במיוחד – לאחר קבלת המשימה – שהיסטוריונים, גיאוגרפים וחוקרים אחרים מודעים לנושא: מגעיי עם החוקרים צבי אילן ז"ל ויואב גלבר יבל"א הוכיחו לי כי בקרבם לסבא כבר אי-אפשר "לגנוב את ההצגה"! בכל זאת וליתר בטחון – הנצחתי כאן עבור הציבור הרחב, וגם עבור היסטוריונים, גיאוגרפים ואנתרופולוגים אפשריים נוספים, את חדשות העבר ששמעתי ממקומי על השרפרף הקטן בגזוזטרה, למרגלות אמא ושות', שם ישבתי וגם הקשבתי כשאגודלי בפי...

ואכן מיד לאחר שהסכמתי לכתוב, בשמחת תורה של 1991, ביקרנו בביתו שבחיפה – אחד מבני-דודיי הירושלמיים ואני – את אורי, צעיר דודינו, בעת מחלתו ממש סמוך לפטירתו. בתו ובנו החיפאיים, שהציגו אז בפנינו מסמכים היסטוריים חשובים שידענו כי ירש, וחלקם מצוטטים כאן, ביקשו לשמוע מאיתנו "סיפורים ירושלמיים" על המשפחה. וכך בעצם נרקמו, תחילה כתורה שבעל-פה, ולאחר מות הדוד – גם בכתב, הפרקים: מלאך-המוות-של-התינוקות, שְׂעָרַיךְ ירושלים, וכמובן איש-טבח-שמו. גם בנות-דודתי, האחיות התל-אביביות לבית מהודר וחברותיי מאז ילדותנו, היוו לגבי תמריץ רציני לכתיבה: לִבה של זו היושבת בקצה מערב, יוצא אל הכתובים הרואים אור במזרח, עוד בטרם הגיעם לדוכני המכירה. לכן, אם רוצים להעניק לה ספר במתנה, לפעמים אין ברירה – צריך פשוט לכתוב אותו, ובעגה הירושלמית השגורה בפינו מאז עד היום. ואילו אחותה – היא לרוב הקוראת הראשונה של כל פרק ופרק. ובאומרי עגה ירושלמית, כוונתי למילים כמו "קומביניזון" [במקום קומבינֶזון, כבמקור הצרפתי],  או "צלמוניה" במקום חנות לצילום או גם המכשיר עצמו, המצלמה נוסח ימינו.

מדי פעם ביקשו גם ידידיי עולי מרכז ומזרח אירופה מרחביה ד', לשמוע מפי תיאורים על ילדותי בשכונה. ציירתי להם הרגלים מימי העוצר. כיצד השתרכנו למשל דרך מעברים סמויים בחצרות הבתים: "לא בדרך המלך אלך כי בדרך שכונות ילדותי" כתב יצחק שלו, איש ירושלים שהלך לעולמו ב-1992 בסמוך לתחילת כתיבתי. באופן זה היו חבריי אלה למיילדים של גם כן חתונה ו-חובזה. ואילו את הקטעים על ספרד סיפרתי בדרומה, בסתיו 1989, למטייליי "הטיול [שלא הצליח להגיע] למרוקו", ושהעליתי מיד אחר-כך על הכתב. קשרים בחורף של 1993 עם מכללת שנקר הולידו את בּוֹגוֹס. וכה הלאה, עם התאמות מאוחרות יותר, שנדרשו במאה ה-21.

לאלה שציפו כאן למחקר היסטורי – נכונה אולי אכזבה מסוימת. אך אנא זִכרו כי אינני היסטוריון, ועוד יבוא יום וחלקם של סבא ואחרים יתועד במחקר רציני ע"י היסטוריונים. מאותה הסיבה לא סקרתי בפרקים אלה את כל בני המשפחה לדורותיהם, כי בעיקר שִׂרטטתי כאן רשמים אישיים שלי הקשורים לסבא-כהן. כך אפילו לנכדנית שלי, לה הוקדש הכתוב גם בשעתו, ב-1993, ושוב הפעם ב-2016 – הלוא היא מספר 1 למניין נכדניי – איננה מוזכרת בגוף הטקסט, למרות ההקדשה! כן לא אִזכרתי עובדה הקשורה לקאמפו דה-אוריאל, החווה שקנה סבא לבנו אורי. והעובדה היא שאחד מאחייניי הארכיטקטים – נינו של סבא-כהן – הינו ממתכנניו של פרויקט המגורים שם, בגוש עציון. לוּ הייתי מזכירה אותו, לא על עובדה זו הייתי נותנת את הדעת, אלא דווקא על חווית הפיקניק שערכנו בילדותנו בחווה אחרת, הלוא היא חוות הנזיר: הוא, אני והחלילית שלו... או על השוקולד שנהגנו "לייצר" ביחד בתקופת הצנע [שלא היה לצערנו אלא בלילת קקאו בחושה במי ברז עם מעט סוכר], ושאותו "שִׁחזרתי" דור מאוחר יותר עם בנו הבכור, שלי, שהתעניין בבישול... ואילו את מספר 2 עצמו ראוי היה להזכיר כיוון שריכז מאוחר יותר את שבט הצופים שלי-עצמי בירושלים – שבט-מודיעין – המתועד כאן מימיי-שלי ב-"בית-הגדוד"... ולו הייתי כותבת על הילד הצהוב שלי – הלוא הוא מספר 3 מבין נכדניי, שאני חבה לו תודה על עיצוב השער לספר זה... או על מספר 10, שהיתה מתקנת לי תמיד את ברכת "לבריאות!" שברכתיהָ כשהתעטשה ל...גזוּנטהַייט – כי "כך צריך להגיד!".

לוּ, אבל לא כתבתי! חששתי שבצרוף דמויות נוספות יש כדי לפורר את התמונה, שהרי ממילא כתיבתי חסרת רציפות ומכילה הרבה כיסי אוויר, קפיצות דרך, דילוגים אסוציאטיביים ופְלֶשְׁבֶּקִים, כיד הדמיון המסתעף שלי. גישתי זו מבטאת את כוונתי להעביר בעיקר חוויות ורשמים. עם זאת, בכל דור ודור מאז סבא-כהן, הקפדתי להתמקד לפחות באדם אחד, שדרכו משתקפת רוח דורו הוא.

נכון שבטקסט מוזכרים מספר אנשים, למשל: אבא ז"ל, ולא רק הוא, הראויים לספר בפני עצמם! באשר לאבי: אין בכוחי להעריך את הקף מפעלו התרבותי או הציבורי! וזאת כיוון שאני – קטונתי מפניו... אשאיר זאת איפוא למוסדות המחקר, כגון: אלה שקיבלו ממנו עצמו את ספרייתו, כאוניברסיטת תל-אביב, או מאיתנו – את ארכיונו, כיד בן-צבי. לאוניברסיטאות השונות, כמו ליד בן-צבי, קשורים היסטוריונים היכולים להעריך נכונה את תרומתו [אם לחקר התרבות, במיוחד בנושא יהדות ספרד, ו/או להיסטוריה של הישוב ולחיים הפוליטיים בארץ, ועוד]. מה גם שלפי משאלות לב החמולה לה נעניתי כאן, הרי סבא-כהן אמור היה להיות גיבורו של ספרון זה!

עם זאת עלי הדגיש שכל דבריי כאן הינם קושט דברי אמת ללא שום קישוטים בִּדְיוֹניים, וכאמור בפרק חרטרודיס – לא מצאתי לנכון לשתף את יד הדמיון הברוכה, בהיות החומרים האותנטיים משובחים כל כך ממילא!

ולבסוף, למעוניינים: השם שנת-העטלף הוא תולדת הפרק "הגדת-הציפורים", ומתייחס לכך שעוד לא אבדה התקווה שמחר יהיה כאן טוב יותר, ושאותן שנות-העטלף תתחלפנה לנו בהרבה-הרבה שנים של שירת ציפורי המשי. ואם לא מחר, אז מחרתיים...

נ.ב: למתעניינים במפעליו הציוניים של סבי יצחק יהודה כהן: ניתן לעיין גם במאמרו של ד"ר דותן גורן (דצמ. 2015) שותף אמין, עתמול [בהוצאת יב"צ] מס. 243 (עמ' 18-20), ובו ממצאים שהפתיעו לאחרונה גם את משפחתנו, כי סבנו היה דיסקרטי. ניתן לעיין במאמר בגוגל.

היונה של קָטָה על אדן חלוני בסנטנדר, 1993

שָׂרִיקָה

נ.ב: למתעניינים במפעליו הציוניים של סבי יצחק יהודה כהן:

ניתן לעיין במאמרו של ד"ר דותן גורן (דצמ. 2015) "שותף אמין", עתמול [בהוצאת יד בן-צבי] מס. 243 (עמ' 18-20), ובו ממצאים שהפתיעו לאחרונה גם את משפחתנו, כי סבנו היה מאד צנוע ודיסקרטי.

נספח א'  –  מאמר של י"ר מלכו לרגל מות חותנו י"י כהן.

מתוך: אוצר יהודי ספרד, כרך ב', עמ' 103-105, ירושלים, 1959

הערה לנספח א':

אבי - י"ר מלכו - נהג להשתמש גם בפסבדונים "יצחק לוזיטאנוס", ככתוב בראש העמוד המצולם כאן מתוך ספרו.

נספח ב'  –  מובאות ממאמרו של ד"ר צבי אילן, בשם "עלילות האדון כהן",

מתוך: עיתון דבר, יום שישי, 27 בינואר 1984, עמ' 17.

"זה שנים רבות שעסקים שונים הביאוני לידי יחסים טובים עם נכבדים מערביי ארץ ישראל ועבר הירדן" (בכללם זיכיון לחיפוש מחצבים בעבר הירדן). הוא מספר כי ב-1929 הציע לו מוחמד בק אל-אונסי, יועץ האמיר, להיות שותף באדמה שקנה לעיבוד ממזרח לירדן. בגלל המאורעות נקטע העניין, אך הידידות בין השנים לא פסקה ובאוקטובר 1932 בא אליו אל-אונסי, כמנהגו, לחנותו בירושלים והזמינו להתארח בביתו בעבר-הירדן. שם העלה אפשרות שיהודים יחכרו את אדמת האמיר [עבדאללה – ש.מ.]. כהן חשב שאפשר לגדל (קני) סוכר על האדמה ולהקים עליה בית-חרושת לסוכר. הוא פנה אל תשבי (ראש המחלקה לתעשיה ומסחר בסוכנות), וזה הציגו בפני פארבשטיין, ואחר-כך שוחח עם ניומן "שלא חדל לחזק את ידי ולהיות משען בכל המו"מ הארוך". כעבור שמונה ימים שב כהן אל אל-אונסי כדי ללמוד על תנאי החכירה ולסדר לניומן ולפארבשטיין ראיון עם האמיר כדי לדעת דברים ממקור ראשון. האמיר הסכים, לאחר שנמסר לו שחברי סוכנות אלה מטפלים בנושאים כלכליים ולא מדיניים [ההדגשה שלי – ש.מ.]. האמיר התייחס אליהם יפה והסכים שיראו את האדמה. לאחר מכן קרא האמיר לכהן הצידה ואמר לו: "יש לי אמון בך ואבקשך לבוא אלי לבדך כדי שלא תתעוררנה שאלות (בימינו היינו אומרים "בעיות") עם הערבים בשעה שאנו עומדים עדיין בתחילתו של העסק". אחר-כך יצאו עם סמילנסקי מרחובות לראות את האדמות.

כותב כהן: "הראיון הוכיח לאנשי הסוכנות שהעניין חשוב עד מאד לא רק מנקודת מבט מסחרית אלא גם מדינית, לשם שיפור יחסינו עם הערבים ולשם פתיחת שערי עבר-הירדן ליהודים. שניהם השקיעו את כל כוחותיהם ומאמציהם להגיע להסכם עם יתר חברי הנהלת הסוכנות מצד אחד ועם מוחמד בק מצד שני. אני ניהלתי את המשא-ומתן בכל הפעילות והערות האפשרית. נסעתי כמה פעמים לעבר-הירדן, אל מוחמד בק, והוא בא אלי וחזר לאמיר פעמים רבות עד שהמו"מ הוכתר בהצלחה. הישיבות בירושלים עם חברי הנהלת הסוכנות ומוחמד בק היו מתקיימות בבית. ב-3.1.33 היתה בביתי 'ישיבה חשובה מאד ואפילו דרמטית', שהחלה ב-2 אחה"צ ולאחר חצות חתמו מוחמד בק, פארבשטיין וניומן על החוזה, לפי תנאים חדשים שהעלו היהודים. הללו לא האמינו שהאמיר הסכים להם אך כך היה ול-5.1 נקבע מועד החתימה של האמיר עצמו, בבית מוחמד בק".

נוסף על ניומן ופארבשטיין היו במעמד זה כהן ובנו אלברט ועו"ד עמון מירושלים. האמיר כבר המתין על מפתן הבית, לחץ את ידי היהודים "ואמר לכהן בלחצו את ידו: 'תודה לך ה' כהן שהבאת את העניין לידי סיום מוצלח'. וה' כהן עונה: 'מי יתן (אינשאללה) והיה לברכה (מברוק). - - - נוכחות האמיר, אדם אציל במידותיו, מגבירה את חשיבות המעמד. תקווה אחת מפעמת בלבותינו: אולי (נפתח) דף חדש בתולדות א"י ".

פארבשטיין וניומן אומרים לאמיר שזה הסכם בעניין כלכלי, אך הם מקווים שזו רק התחלה; שבעתיד יתפתחו יחסי אחווה ורעות. האמיר השיב: "הצעד הזה חשוב מאד - - - לא רק לשאלת היחסים בין עבר-הירדן וא"י, אלא גם בנוגע לשאיפותיי המדיניות. עשיתי כל האפשר לסיים בהצלחה את המו"מ שקדם לחוזה שעליו אני חותם. כשם שעזרתי לכם ונתתי לכם אותות קרבה וידידות, כך רוצה אני להרגיש שיש ביניכם חוכרים וידידים, שעליהם אוכל לסמוך לשם קיום תכניותיי בעתיד". האמיר שאף אז "להתמלך" על שני עברי-הירדן ויותר מזה.

"לאחר דברים אלה אנו מרגישים בבטחה שהשיחה אינה עוד מסחרית אלא מקבלת צורה מדינית. - - - לאחר החתימה אומר האמיר: אל תחשבו עצמכם כחוכרי הקרקע אלא כבעליו. ניומן אומר שהינו מוכנים לשמור על הדברים אשר רמז בהזדמנות אחרת. אין אני רוצה לתת לכם, השיב האמיר, הרבה הבטחות, למלים אין חשיבות גדולה. העיקר הן העובדות. היום התחלנו ביחסי ידידות ואתם תראו מה תהיינה התוצאות, אמר פארבשטיין: אנו מקווים שהסכם זה יהיה לאושרם ולהצלחתם של שני הצדדים. השיב האמיר: 'אני מזהיר אתכם שיהיו תומכים ומתנגדים להסכם. יהיו גם אנשים בעלי כוונות רעות שישתדלו לסכסך. אל תתחשבו עמם, התאמצותם תהיה לשווא ולא תוכל לשנות מה שאנו עושים היום - - - '. בשבתנו באוטו אמר פארבשטיין: 'השגנו עוד כחצי הצהרת בלפור' ". "הדברים האלה", כתב כהן, "הביעו את רגשי כולנו החוזה פתח לנו שערי עבר-הירדן, ארץ פוריה ורחבת ידיים. הדבר נעשה ע"י בא-כוחם של הערבים בהסכמה מלאה, ולא בכוח הכופה של הממשלה [הבריטית – ש.מ.], מה שמוכיח לעין-כל שאין אנו נכנסים שם כמנצלי העם הערבי, כפי שאומרים כמה משונאינו, אלא שאנו מוזמנים ע"י באי כוחם של הערבים עצמם - - -".

עד כאן ציטוטיו של צבי אילן של ההסכם שבידי משפחת כהן. מכאן ציטוט הערכתו את תוצאותיו:

השמחה היתה מוקדמת. האנגלים מנעו כל עבודה יהודית על האדמות: לאומנים ערבים הפריעו ורצונם של היהודים לא היה חזק. במשך שנים שולמו לאמיר כספים תמורת האופציה שנתן לעיבוד אדמותיו, אך האדמות לא עובדו ולא הפכו גשר לעבר-הירדן. בידי בנו של כהן תעודה על מאה דונם אדמה מאדמת האמיר, שהעניקו לו פארבשטיין וניומן כתודה על פעליו. היזכו צאצאיו לדרוך אי-פעם על אדמה זו?

זהו מאמרו של צבי אילן על חָוּוָּגָ'ה כהן – בפי ידידיו הערביים – על מִפעלותיו, ועל תקוותיו לשלום בינינו לבין שכנינו. ועדיין רבה המלאכה הנותרת לנו לעשותה...

נספח ג'  –  מאמר של דוד עמית

מתוך: ספר זאב וילנאי, אריאל, ירושלים, 1984, עמ' 361-364.

בתודה להוצאת אריאל על אישור הפרסום.

נספח ד'  –  מכתבי לד"ר יצחק נוי מ-2009, בצרוף אחד מנספחיו, ותוספת מ-2016

תיקון טעות למכתב לד"ר נוי בנספח ד':

החבר הגרוזיני אינו מר קוקיה כפי שהנחתי בטעות, אלא מחותנו מר חכמישווילי.

הערה לנספח ד': לו נזקקתי לכותרת עיתונאית "צהבהבה" עבור נספח זה, כי אז הייתי כותבת:

גואלי אדמת רחביה וראשוני מייסדיה לא היו אלא... שלושה סמ"ך-טי"תים וגרוזיני אחד! [כשהפעיל והיזם שבהם – בכל 3-4 שלבי רכישת האדמות – היה סבי יצחק יהודה כהן. כתוצאה, מכתבי זה לד"ר יצחק נוי].

תוספת לנספח ד'

עוד מסמך – שלא הוצג לד"ר נוי – המעיד על הקשר בין הכשרת-הישוב ל-3 הסמ"ך טי"תים קוני אדמות רחביה.

נספח ה'  –  עדויות שאינן כלולות בספרו של הלל כהן (2013):

תרפ"ט: שנת האפס בסכסוך היהודי-ערבי, הוצאת כתר.

ב-25.3.2014 כתבתי לד"ר הלל כהן מהאוניברסיטה-העברית [כיום פרופסור!], בעקבות קריאה בספרו: תרפ"ט: שנת האפס בסכסוך היהודי-ערבי, דיווחתי לו על האירוע הטראומטי שנחווה במשפחתי במהלך פרעות אלה, הפעם מצד יהודים שהתנקשו בשומרים ערביים במרכז ירושלים, ושלמרבית פליאתי כלל אינו מוזכר בספרו [ר' התייחסותי בפרק ארץ ודמיהָ לעיל]. כיוון שנעניתי על-ידו כי אין לו על כך כל חומר בכתובים [אם במסמכי ממשלת המנדט או בעיתונות דאז], מצאתי לנכון להעביר אליו עדויות של שניים מראשוני נכדיו של סבא, שעברו כבר את שנות ה-90 לחייהם כשרואיינו על-ידִי ב-25-26.3.2014 במיוחד עבור פרופ' כהן. וזאת כיוון שסיפר לי כי לאחר פרסום ספרו נצברו אצלו עדויות חדשות בנושא ממקורות שונים, כולל אישיים. בזמן האירוע הנכדים הללו היו אך ילדים צעירים, אבל שניהם היו בעלי זיכרון מעולה לא רק במרס 2014 אלא גם אח"כ, ולא רק בהקשר לטראומות שבכאן, הנוטות להיזכר היטב. את העדויות גביתי מהם בעצמי [מהיותי סוציולוגית הוכשרתי היטב לצורך זה ממש]. וכרגיל מבצבצת בדפים אלה שוב ושוב הדילמה של חסרון התיעוד הכתוב מול האמת ההיסטורית, הגם שאינה מתועדת כלל ועיקר!

בשיחה עם הצעיר שבהם, שהיה אז כבן 7½ בלבד, אמר לי שלא זכור לו אם חמומי מוח רדפו אחרי שומרי בניין סנסוּר, אך ידוע לו מיהו היורה באותו שומר שביקש מקלט בבית-סבא, ונורה בעלותו במדרגות הבניין לעיניו. כשהערתי לו שהוא היה אז רק ילד, ומן הסתם לא הכיר את היורה המבוגר בשמו, ענה: "אני יודע!!" סתם ולא פרש אם, למשל, השם הגנוז נודע לו אולי כעבור שנים. מאידך, הילדה – שהיתה גדולה ממנו אך במקצת – כבת 8-9~ בזמן המאורעות, תרמה עדות מפורטת וצבעונית הרבה יותר משלו, שזו תמציתה:

א. את הנשים והילדים שהיו בבית-סבא המבוגרים השתדלו לחסום מראיית כל המתרחש בחוץ, אבל כולם יכלו לשמוע הכל, ואת זעקותיו של הנרצח במדרגות – היא לא תשכח לעולם...

ב. הנרצחים היו לדבריה 3 שומרים/סתתים ערבים נוצרים!! [לדעתה 3 ולא 2] אחד מבוגר ושמן יותר, ושנים צעירים שנשארו בצריף עד ש"הילדים" לדבריה [=הפורעים, שהצעתי לה לקרוא להם "השַּׁבַּאבּ היהודי" – הצעתי נתקבלה על-ידה, ש.מ.] מצאו אותם שם...

ג. רצף ההתרחשויות לדבריה התחולל כדלקמן: ה-3 בצריף שמעו כי מישהו שובר את אבני הבניה שמחוץ לצריף. השמן המבוגר יותר יצא לבדוק מה קורה, והוכה נמרצות ע"י השַּׁבַּאבּ היהודי, מקסימום 16-17 גילאי טיפש-עשרה... דודנו, שהיה אז לבטח מעבר לגיל 20 כבר, תפס פיקוד [אולי מפני שסבתא – לדבריה – נפטרה כבר, כי המראות בבית היו מכוסות אז, לפי זיכרונה, והיא אינה זוכרת שסבתא היתה נוכחת... מאידך, לי פרט זה ממש חדש לחלוטין! ויש לציין שגם את נוכחות אמי, אחִי ואחותי שם לא זכרה במיוחד, אלא רק לאחר שציינתי זאת בפניה]... לאחר האירוע – הדוד הוא ששטף את הדם, תוך שדאג להזעיק לעזרתו גם את השרת האישי של סבא [מעין "קָוָּס" נוסח הימים ההם], שנותר בארץ כשסבא שהה בקונגרס הציוני בחו"ל, ואשר התגורר בסמוך, בנחלת שבעה... יכולתי להבין מדבריה שהיורה בעצם גאל את המוכה האומלל מייסורי גסיסה ממושכים.

ד. לאחר הניקיונות, הדוד הסיע ברכבו הפרטי את אחותו הבכורה עם ילדיה [4-5 במספר, שכן בן הזקונים לדעתה אמנם נולד באותה השנה, אך היא לא זכרה אם לפני או אחרי המאורעות]...

ה. ועוד היא נזכרת כי כמה חודשים אחר-כך סבא-כהן וכמה מצאצאיו נפגעי טראומת תרפ"ט הוזמנו לפוּש ממצוקתם הנפשית הניכרת בבקעת הירדן, קרוב ליריחו, באחד מבתיו של האמיר עבדאללה, שיזם הזמנה זו כעזרה לחברו חוואג'ה כהן ולמשפחתו המזועזעת... למעשה היא מתקשָׁה לכנות את ביתו זה של האמיר "בית-קיץ" [הצעתי לה את המונח "צימר"], שכן הרבה יותר נעים היה שם תמיד בחורף דווקא, ואילו היא אינה יודעת כיום באיזה עונה הם שהו שם... מעניין!

עד כאן עיקרי עדויותיהם. רוח הדברים האלה נמסרה להלל כהן; העתיד יגיד אם ניתן יהיה להצליבן בחומר הנוסף שהולך ומצטבר אצלו מאז כתיבת הספר...

ש.מ.

נספח ו'  -  שירים

הפרקים בשנת-העטלף, כתובים בפרוזה בסגנון אימפרסיוניסטי למדי, הגם שהם עוסקים רבות בתיעוד היסטורי, הנובע בעיקר מעדויות חיות. לכן שימת הדגש על החוויות והרגשות בין אלה שנוסחו ע"י הדובר עצמו, ובין אלה שהתעוררו בלב המאזין להן. גם השירים שבנספח זה מבטאים – ממש כפרקי הפרוזה – את אותן החוויות. יש והשירים שבכאן נכתבו בצמוד לאירועים, כפי שהם מתוארים בפרקים, ויש שנכתבו שנים רבות אח"כ. בכל מקרה, נשתמרה בהם לחלוחית החוויה האותנטית.

מצאתי לנכון להצביע בטקסט על קשרים הקיימים בין שיר שבנספח לבין הפרק בשנת-העטלף העוסק באותו ענין, וגם בכיוון ההפוך.

אולם, יש וְהַקֶשֶר הישיר בין השניים אינו מובהק די הצורך, כמו בשירים יֻמְרָה או אֶתְגַר המופיעים כאן, שלא ראוי היה לי לקשרם לפרקים מסוימים. אין זה אומר ששירים אלה מיותמים חס וחלילה! בעריכה חשתי שהם שירי אווירה, אווירת תקופה מחיי שבקושי הדגשתיהָ בפרקים המתאימים, אבל היא נכונה בכל זאת למגעי עם מכלול המסגרות הבירוקרטיות שבהן נתקלתי במהלך הפיכת לימודיי התאורטיים לקריירה מקצועית יישומית. וזה היה נכון במיוחד לגבי התקופה שלאחר מעברי אל תל-אביב. או אז לעתים שאלתי את עצמי: "מדוע מתחוללות במסגרות האלה 'מלחמות יהודים' נמרצות כל-כך?" וגם: "איך זה שהפשפש עלה למעלה?" וכיוצא באלה תהיות דומות... ואלה מוצאות ביטוי הולם דווקא בשירים, יותר מאשר בגוף הפרקים. ולכן, ישפוט נא הקורא בעצמו אם יש לו עניין כלשהו בהם.

הַשׁוּלָמִית נוּסַח 1948

לְמוּדַת-מַשָׁא:

פַּח לְיַד, פַּח לְיַד,

פַּעַם מְבַקֶשֶׁת נֶפְט

וּפַעַם – מַיִם...

סוֹבֶבֶת לִי כַּךְ

בְּחוּצוֹת יְרוּשָלַיִם.

פְּגָזים, מָצוֹר,

וּמֵכָלִיוֹת אַיִן!

לְאַט, כְּמֵי-הַשִׁילוֹחַ,

חוֹזֶרֶת עַל עֲקֵבַי

עַל מִדְרְכוֹת-הַאֶבֶן –

רֵיקָם, פַּחֵי-נֶפֶשׁ,

פַּח לְיַד, פַּח לְיַד,

בִּיְרוּשָׁלַיִם.

1990

ניתן לעיין באותו נושא גם בפרק חוּבֶּזָה לעיל.

עֵמֶק-רְפָאִים

לאחייניי שאיתם צעדתי אל ביה"ס וממנו

מְמוֹלֶלֶת זִכְרוֹנוֹת, עֵינַי בַּשָׂדֶה

כִּמְלָקֶטֶת שִׁבּוֹלִים בְּעֵמֶק-רְפָאִים

אַחֲרֵי שֵׁעוּר תַּנַ"ךְ, בַּדֶרֶךְ מִבֵּית-סֵפֶר.

דְבֵקָה בְּאוֹתָם יָמִים נִפְלָאִים

– הַשִׁכְחָה נוֹטָה לִמְחוֹתָם כְּאֵפֶר –

כְּשֶהָיָה הַתַּנַ"ךְ מְאֵלוּ הַדְבָרִים

שֶׁיֵשׁ לָהֶם שֵׁעוּר.

1984

ניתן לעיין באותו נושא גם בפרק חשבון הנפש אבד לעיל.

מִסְעָדָה

ב-1966 ירו לגיונרים ירדנים מחומת ירושלים אל חצר מנזר נוטר-דאם. קורבנם – נגר ערבי

וְהַיֶּרִי נָדַם. צָלְלָה הַחוֹמָה

בַּחֲצַר נוֹטְר-דָאם

בִּטְלָלִים וּדְמָמָה.

אַט אָרַר עַל הַסַּף

וְלֹא קָם –

שׁוּלִיָה שֶׁל נַגָר.

אֶל עַמוֹ נֶאֱסַף

בְּלִי נָקָם.

וְדָמוֹ הַנִּגָּר,

דַם-אָדָם,

בִּשְׁלוּלִית נֱאֶגַר,

אֲדַמְדַּם.

אַט אָרַר, לֹא יָסַף

מֵהָכָא לְהָתָם:

נְזִירָה,

בְּלָבָן וְשָחוֹר,

עַבְרָה.

Quelle horreur!""

אָמְרָה.

נָזוֹרָה אָחוֹר

וְחַזְרָה

אֶל נִבְכֵי הַפְּרוֹזְדּוֹר,

בְּוַתְּרָהּ

עַל הַחוּץ וְהָאוֹר,

וְהַדָּם...

עַכְשָׁו שָׁם –

מִסְעָדָה.

מִסְעָדָם...

16.6.1967

ניתן לעיין באותו נושא גם בפרק ארץ וְדָמֶיהָ לעיל

יֻמְרָה?

כֹּל הַנְּחָלִים הוֹלְכִים אֶל הַיָּם,

נַחַל אַכְזָב הוֹלֵךְ אִתָּם גַּם!

כֹּל הַנְּחָלִים נוֹשְׂאִים אֶת קוֹלָם –

נַחַל אַכְזָב מִצְטָרֵף אֶל דָּכְיָם:

מִי יוֹדֵעַ? אוּלַי תִּהְיֶה לוֹ עֶדְנָה,

וְיַגִּיעַ שְׂפָתָיו אֶל שְׂפָתָם?

מָה גַּם שֶׁמִּמֵּילָא הַיָּם

– אֵינוֹ מִתְמַלֵּא לְעוֹלָם,

כְּצַעֲקָתָם...

וּכְשֶׁהַנְּחָלִים חוֹזְרִים אֶל סוֹרָם –

נַחַל אַכְזָב חוֹזֵר שׁוּב אִתָּם.

כֹּל הַמְּשָׁלִים –

גַּם.

11.1985

אֶתְגָּר

בֵּית הַקְּבָרוֹת הַיָּשָׁן

שֶׁבָּהָר

נִרְאָה לִי יוֹתֵר קָטָן

כַּיּוֹם –

לְעֻמַּת הֶעָבָר;

כְּלָל וּכְלָל לֹא אָיֹם.

מוּזָר,

הִתְגַּמֵּד לוֹ פִּתְאוֹם...

אֵין דָּבָר,

אֶכָּנֵס לָאֲתָר,

אֶל יְרַק דּוּמִיַּת תְּהוֹמוֹת נִשְׁכָּחִים שֶל שַׁלְוָה,

וְעַלְוָה שֶׁל שִׂיחִים מִשְׂתָּרְגִים בִּכְמִיהָה עֲצוּבָה,

לִשְׁאֹל:

הַנִּתָּן לִקְבֹּר בָּהָר

– אֵיבָר?

זוּג מַרְפְּקִים מְיֻתָּר,

וְאַחַר –

לָשׁוּב וְלִחְיוֹת כְּאֶחָד הָאָדָם

פָּשׁוּט בִּלְעֲדָם?

בְּרַם,

מִן הַסְּתָם

אֵרֵד לְאִטִּי מִן הָהָר

... אִתָּם!

וְאֹמַר:

"הֻבְרַר

שֶׁאֵין לְשַׁנּוֹת דָּבָר."

1965/1984

מִגְדָלִים בְּאַסְפָּמְיָה

לאבא

בִּיְרוּשָלַיִם בָּנָה אָבִי

מִגְדָּלִים בְּאַסְפָּמְיָה.

וַאֲנִי –

שֶׁנּוֹתַרְתִּי עִם לֶכְתוֹ,

אֶתְנַהֵל לִי כִּמְצֹרָע

מִיְּמֵי-הַבֵּינַיִם:

נְעוּלָה בְּעִנְבָּלִים.

וְעַל-סַף הבּוֹרוֹת שֶׁחָפַר

אֶעֱבֹר וְאֶקְרָא:

"מִיהוּ אָבִי,

גָאוּדִי אוֹ עוּזִיָהוּ?

וּבְכֵן, מִיהוּ אָבִי??"

וּבוֹר אַחַר בּוֹר נִשְׁבָּר,

מְהַדְהֵד וְנִשְׁבָּר.

וְהַמַּיִם בִּמְשׂוּרָה,

וְהַמִּגְדָּלִים –

מִגְדָּלִים בְּאַסְפָּמְיָה.

וּגְרוֹנִי נִחַר.

וְהֵד מִן הבּוֹר, בּוֹרוֹ,

אוֹ אוּלַי מִן הָהָר,

יִתְגַּלְגֵּל. יִתְגַּלְגֵּל

וְיֹאמַר שֶׁאֵין נָבִיא,

אֵין נָבִיא בְּעִירוֹ.

בִּיְרוּשָלַיִם בָּנָה חוֹנִי

מִגְדָּלִים עֲגוּלִים בְּאַסְפָּמְיָה

וּבוֹרוֹת בַּסְפָר,

כְּשִׁבְעִים שָׁנָה.

אַךְ מַיִם קִבֵּל

מִשֶּׁנֵּעוֹר בְּעִירוֹ

– בְּעֹנִי.

1989

ניתן לעיין באותו נושא גם בפרקים השעון בקפה רחביה עמד מלכת, הַקוֹמְבִּינִיזוֹן ו-מן החלון לעיל

סַנְטַנְדֶר – עִיר בִּסְפָרָד[23]

עוֹד יֵשׁ לְבָרֵר: עַל שׁוּם-מַה, עַל שׁוּם-מַה

אַתְּ סַלְעִית וְיָפָה וּקְרִירָה לְהַרְגִיז?

עַל שׁוּם-מַה, סַנְטַנְדֶר,

אַתְּ לַחָה, עַרְפִּלִית וְכֹל-כַּךְ עֲלוּמָה –

כְּצֶדֶף עָזוּב עַל הַחוֹל?

זֹאת יֵשׁ לְלַבֵּן וּלְבָרֵר סַנְטַנְדֶר.

אֶתְעַטֵף לִי בְּקֶצֶף גַלֵי-הַטוּרְקִיז

שֶׁיַמֵךְ – מִתְגַוֵן – לְרַגְלַי כְּבַר הִתִּיז,

וְאֶת שְׁלַל-צְלִילֵי הַיָרֹק וְכָחֹל

נִפְרוֹט עַל פְּסַנְתֵּר, סַנְטַנְדֶר- סַנְטַנְדֶר.

גֵּאוּת וָשֵפֶל: שְׁעוֹן-הַחוֹל רָץ...

וְאֵד מִצְטַעֵף, אָפֹר וְעָדִין –

מֵרֹאשׁ-הֶהָרִים וְעַד הַמִפְרָץ.

גֵּאוּת וָשֵפֶל בְּ"חוֹף-הַסַרְדִין"[24],

מַרְכֹּלֶת-הַיָם כְּמוֹ פְּרוּשָׂה לְמִמְכָּר:

קוֹנְכִיוֹת, דְיוֹנוּנִים – בְּשׁוּלֵי-הַכִּכָּר,

זֵר-אַצוֹת עַל הַחוֹל, סַרְטָנִים, תְּמָנוּנִים...

כֵּן אָצוֹת וְחוֹלְפוֹת הַשָׁנִים, הַשָׁנִים...

צֵל-עוֹבֵר אֶת שִׂפְתֵי-הַצְדָפִים מְבָדֵר,

וּמַשָׁב-קַל חוֹדֵר וּמְחֲלֵל מִתוֹכָם,

וּמְפַזֵר נִיחוֹחוֹת בְּכָל הַמִתְחָם...

עִשְׂבֵי-יָם נִתָּכִים בִּי – עִם רוּחַ גוֹבֵר –

וְעוֹלִים בִּלְחָיַי בְּסִלְסוּל מִתְגַנְדֵר.

יַמֵךְ, סַנְטַנְדֶר, בְּשִׁפְעַת-הַטוּרְקִיז,

נִתָּז וּמֵתִיז, מֻקַז וּמֵקִיז...

וַעֲדָיִן עֲלֵינוּ מֻטָל לְבָרֵר:

עַל שׁוּם-מַה, עַל שׁוּם-מַה, עִירֵי סַנְטַנְדֶר,

מְכַסָה הַגֵאוּת אֶת יוֹם הַאֶתְמוֹל

וּבְחֲטָף מוֹחֶקֶת אֶת-חֲמֵשׁ-מֵאוֹת

שְׁנוֹת גָלוּתִי הַבָּלוֹת, הַלֵאוֹת –

כְּצַבִּים כִּבְדֵי-גוּף [הַטוֹבְעִים עַל החוֹל

קַו לְקַו, אוֹת לְאוֹת: "לִזְכּוֹר! לֹא לִמְחוֹל!!"

כִּי קְבָרוּנוּ מִחוּץ-לַגָדֵר...].

שׁוּב הַרוּחַ סוֹבֵב וְעוֹבֵר,

וְהַשֶׁפֶל מוֹתִיר חֲלָלִים יְרֻקִים

כִּפְלֵיטַת-הַקוֹלְמוּס עַל הַחוֹל.

וְהַחוֹל – מְחוֹלֵל בַּצְדָפִים הַרֵיקִים,

וְהַכֹּל עַרְפִּלִי וְהַרוּח – כַּחוֹל,

וְהַכֹּל בְּעֶצֶם כָּחֹל, הַנָמוֹג

וְדוֹעֵךְ לְיָרֹק,

הַהוֹפֵךְ מֵחָדָש אֶת הַכֹּל

לְכָּחֹל עָמֹק-עָמֹק...

וְלָנוּ, סַנְטַנְדֶר, דָבָר לֹא עוֹזֵר!

לָנוּ עֲדַיִן נוֹתָר לְבָרֵר

[בְּעִנְיַן הֶעָבַר הַקָרוֹב-הָרָחוֹק];

מַה לִמְחוֹק וּמַה לֹא לִמְחוֹק

בְּעֶזְרַת הַמִכְחוֹל הַיָרֹק-הַכָּחֹל

עַל הַחוֹל:

אֶת הַבְּכִי אוֹ אֶת הַצְחוֹק?

28.8.82

ניתן לעיין באותו נושא גם בפרק שעון הקוקייה של קָטָה לעיל

שִׁירָאִין עַל הַחוֹף

לֹא קָרִיר וְלֹא חַם

בַּמִּדְרוֹן הַמְּסֻלָּע,

עַל הַחוֹל הַנִּפְלָא –

אַפְּרַקְדָּן.

הָאֲוִיר מְשֻׁפָּע נֶדֶף-יָם.

כָּל כָּךְ טוֹב בִּמְאֻזָּן

עַל הַחוֹף –

לֹא יְסֻלָּא!

כְּחֶרֶב מִנָּדָן

מַשָּׁב קַל אֵי-מֵאָן.

וּמֵעַל –

מִמְטָרִים פְּזוּרִים

עַל גֵּוִי מְנַקְּדִים

אֶת אוֹתָם הַשִּׁירִים

שֶׁהִשְׂכִּיל לְהַקְדִּים

וְלִכְתֹּב [בְּרָטֹב] –

קֶצֶף גַּל.

גּוּפִי מִצְטַמְרֵר

בְּמוֹרָא,

מִמַּשָּׂא-הַשִּׁירָה

שֶׁעָלָיו מִצְטַבֵּר

אַפְּרַקְדָּן.

חוּץ לָעִיר,

הַמִּדְרוֹן מְעֻרְפָּל;

מֵעַל לִי אֶפְרֹס

– עַל הַחוֹף הַמְּטֻלָּל –

אֶת מִלּוֹת הַשִּׁיר

כְּמָגֵן.

אֵין לִי בִּלְתָּן,

וַאֲנִי – כְּקַתְרוֹס

אֶתְנַגֵּן

מִתּוֹכָן וְאִתָּן.

31.12.1982

ניתן לעיין באותו נושא גם בפרק שעון הקוקייה של קָטָה לעיל

הערות שוליים

[1] צילום ארוחה לדוגמה שערכה גיסתי רחל מלכו בכלים של אִמִי. הרִקמה הפרוסה כאן כמפה שימשה בדרך כלל מרבד להנחת התינוק בטקסי פדיון הבן המשפחתיים.
[מופיע גם ב- The Jewish Women's Outlook, Vol. II/no. 1] [חזרה]

[2] הטקסט של שנת-העטלף פורסם לראשונה ב-18.3.1993 כטיוטה שלא לפרסום, שהופצה בעיקר בקרב המשפחה. אולם לאורך הזמן חלו שינויים: -
ראשית, לקראת שנת המילניום, טיוטת הספר דאז, ככתבה וכלשונה, תורגמה לספרדית-קסטיליאנית ע"י מרים נהון בן-עזרא: ועל כך תודתי לה: בידיהָ זכויות היוצרים על התרגום הזה לספרדית בלבד. שניים מפרקיהָ המתורגמים, פורסמו ברבעון יהודי בשם RAICES, היוצא לאור במדריד, כדלקמן: -
– S. Molho  [2000]  El Reloj del Café Rejavia Estaba Parado  –  Raices, Revista Judia de Cultura,  no.43,  año XIV,  Verano.
– S. Molho  [2003]  El Reloj de Cucu de Cata  (Narracion)  –  Raices, Revista Judia de Cultura,  no. 54,  año  XVII,  Primavera.
בהמשך הוכנסו עוד תיקונים והתאמות שהזמן גרמם לטקסט העברי. למשל: תוקנו מושגים כמו "האינתיפדה" שנקראה מעתה "האינתיפדה הראשונה", וכיו"ב. כן הוכנס כתיב מלא או ניקוד לשם הקלת הקריאה, וצורפו עוד נספחים מגוונים. עם זאת, לא הוכנסו שינויים מהותיים לא בתוכן עצמו ולא בסגנון הכתיבה, או במינוחים "הירושלמיים". וב-2013 צוין בטקסט מיקומה החדש של ספרייתו של אבי ז"ל, יצחק רפאל מָלְכוֹ, שהועברה בהסכמתנו מאוניברסיטת תל-אביב אל יד בן-צבי בירושלים, בסמוך לביתנו ברחביה.
תודות רבות להוצאת אריאל בירושלים על הרשות לפרסם את המאמר של דוד עמית מתוך ספר זאב וילנאי שבנספח ג'; וכן לגלריה דן בת"א על הרשות להציג בגוף הטקסט העתקים של 3 מציורי יוסל ברגנר. [חזרה]

[3] התכנסותם בנושא הנדון כאן תועדה ע"י צבי אילן בעיתון דבר מ-27.1.84, ר' נספח ב'. [חזרה]

[4] מובאה מספר זה: מים הבייקל לים המלח, מופיעה בנספח א', ושתי פסקאותיה האחרונות דנות בנושא. [חזרה]

[5] ר' בנספח ב' – מובאות מאמרו של ד"ר צבי אילן, בשם "עלילות האדון כהן". [חזרה]

[6] ב-2005, לאחר שהתוודעתי אל הפורטוגלית, נראה היה לי שאולי מדובר בה"א-הידיעה לזכר רבים = dos בפורטוגלית, ולא במספר; כלומר: שם-משפחתם היה אולי: "הקדושים". [חזרה]

[7] כמה וכמה יעקב נתקדשו בנצרות: אחיו ו/או דודנו של ישו, וגם יעקב בן-זבדי הגלילי והאנציקלופדיות הבריטניקה לצד ה- Enciclopedia de la Cultura Española, אִזכרו את העמימות בעניינם. [חזרה]

[8] שני בתי שיר העם ותרגומם כדלקמן מצוטטים מתוך: משה אטיאש קנסוניירו יהודי-ספרדי, שיר מס. 90. לאחר שכתבתי פרק זה ותוך חתימת רשימותיי מצאתיהו. ורצה אלוהים שמילות שני הבתים הראשונים הולמים את שני פרקי חיי המתוארים בזה. משה אטיאש ז"ל היה ידיד המשפחה, שכננו ממעלה הרחוב. גיסתו וִיקָה נאותה לשיר לי במהלך כתיבתי פרק זה את הלחן ששמעה מפי אמה. הסתבר לי שלא הכרתיו. אבל "להשומע ינעם!" תרגום לעברית של משה אטיאש לבית הראשון:
יושבת בגן אז הייתי
רקמה במסגרת עושה,
יונה מתקרבת ראיתי,
מכתב אהבה נושאה. [חזרה]

[9] הבית-השני:
מי הוא בן-כנף זה, מאין,
הנח לו בתוך טרקליני,
עמל כה לבנות את קנהו
לפני ולפנים בלבבי. [חזרה]

[10] אגב, כשכתבתי זאת עדיין לא ידעתי כי כובע צהוב בימי הביניים – ממש בסביבה זו – היה סימן ההיכר שהחוק חייב את היהודים לחבוש. אכן, כובעי מהארץ שנועד לשפת הים היה באמת צהוב! [חזרה]

[11] Leonard Mosley (1955). Gideon Goes to War: A Biography of Orde Wingate. Arthur Barker Ltd. [חזרה]

[12] ר' נספח ג'. [חזרה]

[13] צבי אילן: עלילות האדון כהן, דבר מה-7.1.1984, עמ' 17, ר' בנספח ב'. [חזרה]

[14] ממצאי מחקרו פורסמו לאחר מכן בספרו: Jewish-Transjordanian Relations, 1921-1948, Frank Cass, London (1997). [חזרה]

[15] ר' הלל כהן (2013)  תרפ "ט: שנת האפס בסכסוך היהודי-ערבי, הוצאת כתר. אין אזכור של האירוע הנ"ל, ומצאתי לנכון להעביר ב-2014 עדויות לקיומו, וזאת למשמרת בידיו. ר' נספח ה'. [חזרה]

[16] דליה רביקוביץ' / כף היד הרשעה, מתוך הספר: אהבת תפוח הזהב (1959). [חזרה]

[17] תרגומו של אריה זקס מתייחס אמנם יותר לנושא הריאה הירוקה מאשר לרכות הנחיתה: "מלון שם לי רגל, נפלתי שדוד,/ יצועי קני קש, בפרחים לכוד". [מן העיתונות] [חזרה]

[18] ר' Leonard Mosley המוזכר לעיל בהערה מס.11 [חזרה]

[19] ר' בשוטים ובעקרבים – מבחר עוזי ושות' (1952), הוצאת ישראל, עמ' 59. [חזרה]

[20] בעגה ירושלמית "קומביניזון" [במקום קומבינֶזון, כבמקור הצרפתי]. [חזרה]

[21] הקִישְׁלָה היתה בית המעצר של ממשלת המנדט בירושלים, ומיקומה היה במרתפי מגדל דוד בתוככי ירושלים העתיקה. [חזרה]

[22] Chapeo-mapeo- no hay! yazma!
!Engagé-shmangagé- no hay! yo adelantre tu atras!
!Café-shmafé- no hay! pipitas!
!Cinima-minima- no hay! ventana!! [חזרה]

[23] עוקב אחר ניקוד ידני שנעשה בשעתו ע"י מכרי, פרופ' מאיר וולנשטיין ז"ל, מהאקדמיה ללשון העברית בירושלים. [חזרה]

[24] חוֹף-הַסַרְדִין = המרכז היוקרתי [הרחביה או הדיזנגוף] של סנטנדר. [חזרה]

פרטי מהדורה אלקטרונית

שם הספר: שנת העטלף

שם המחבר: שריקה

שם ההוצאה: מנדלי מוכר-ספרים ברשת

© כל הזכויות שמורות למחבר

אין לשכפל, להעתיק, לצלם, להקליט, לתרגם, למכור, להפיץ או לאכסן במאגר מידע ללא אישור בכתב מבעלי הזכויות. העתקה והפצה של ספרים אלקטרוניים פוגעת בקניין הרוחני של היוצרים ואסורה על-פי חוק.

מהדורה אלקטרונית מנדלי מוכר-ספרים ברשת

סוגה: היסטוריה וביוגרפיות | מק"ט: 001-2830-001 | מהדורה ראשונה: 2016-12 | מספר עמודי דפוס: 100

2017-05-10T14:56:51.984+03:00 | mend_he.12

ילדה טובה ירושלים

פוליפוטו 1938~

כבת למשפחה ירושלמית טיפוסית במאה הקודמת, גם לי ערכו "פּוֹלִיפוֹטוֹ" שהתבקש בימים ההם לבני כל הגילים. היה זה צילום של 48 "פּוֹזוֹת" [תנוחות], כשהייתי כבת שנתיים-שלוש, בצלמוניה מיוחדת לסגנון צילום זה... (אמנם מובאות כאן רק 9 מתוכן, שיש בכוחן לשקף גם את היתר.)

כמובן שבגיל מאוחר יותר – ככל בני דורי – חיבבתי את אִמְרֵי השפר, את הבדיחות וגם את כתביו של דן בן-אמוץ. חיבה זו ניכרת גם כאן: אני מִתכתבת כאן עם אחד מספריו, בו הוא מבטיח – כבר בעמוד-השער – ש-"תמונת המחבר מאחור". ואכן על הכריכה האחורית רואים את גבו (שלא לומר: אחוריו!) של המחבר... ולא ייפלא שגם אחת מהפוזות שלי בצילום הינה... הפניית גב לצלם שטִרטֵר אותי בצלמוניה שלו ששִׁעממה אותי עד מוות.