הגדה של חירות

לחג הפסח בישראל

ד״ר ראובן גרבר

Haggadah of Freedom

For Passover in Israel

By: Dr. Reuven Gerber

כתיבה ועריכה: ד"ר ראובן גרבר

הערה: הגדה זאת מושפעת מנוסחים שונים של הגדת פסח הקיבוצית.

צילומים: ד"ר ראובן גרבר

עריכה גרפית ועיצוב עטיפה: עינת פרלמן רוגל

הוצאה לאור: מנדלי מוכר ספרים ברשת

גרסה ראשונה, מהדורת בטא פתוחה, 30-3-20, ה' בניסן תש"ף

לתגובות: rgerber@orange.net.il

מסת"ב: 978-965-565-272-7

הגדה של חירות

לחג הפסח בישראל

בכל דור ודור

חייב אדם להוקיר את החירות

בראותו את עצמו

כאילו הוא יצא מהגלות...

פסח!

עם שומר במשך אלפי שנים

את יום צאתו מבית עבדים

ודרך כל מחילות השעבוד והאינקוויזיציה

והשמד והפרעות,

נושאת האומה בליבה את הגעגועים לחופש

בזיכרון עתיק

אשר כולו מופנה לקראת העתיד.

מאבות אל בנים, דרך כל הדודות

נמסר דבר יציאת מצרים כזיכרון אישי

אשר אינו מחוויר ואינו דהה.

איזה יצר חירות עמוק טבוע בלב עם

שיכול היה באביב ימיו ליצור יצירה כזאת

ולמסור אותה מדור לדור.

ברל כצנלסון

הגדת פסח היא יותר מאשר סיפור יציאת מצרים. סיפור העבר, מהווה הזדמנות להתבונן בערכים שעיצבו את החברה שלנו ואותנו, לשאול את עצמנו היכן הם היום ולבחון את תקפותם כשאנו מתבוננים קדימה. בערב זה נהוג לשוב ולקרא בסיפור יציאת מצרים, היציאה מעבדות לחירות. אבל מתי חג פסח יהיה באמת חג של חירות לכולן ולכולם? הלוואי ויבוא יום בו נשכיל, כחברה, לאמץ את הנרטיבים ההומניים שבו. כי מעבר ל"בכל דור ודור קמים עלינו לכלותינו", ההגדה מלמדת אותנו איך זה להיות מהגרים שלא מרצון בארץ זרה. חווייה שממנה נגזר המסר של "וְכִי־יָגוּר אִתְּךָ גֵּר בְּאַרְצְכֶם לֹא תוֹנוּ אֹתוֹ. כְּאֶזְרָח מִכֶּם יִהְיֶה לָכֶם הַגֵּר הַגָּר אִתְּכֶם וְאָהַבְתָּ לוֹ כָּמוֹךָ כִּי־גֵרִים הֱיִיתֶם בְּאֶרֶץ מִצְרָיִם". (ויקרא, יט 33-34 )

אנו קוראים בהגדה בחברת בני משפחה, קרובים, אהובים, שחיינו שזורים בחייהם, כדי שהסיפור המסופר כאן יעבור מדור לדור, וכדי שעצם המחויבות ללימוד ולבדיקה של ערכים ואמונות תעבור אף היא מדור לדור.

ההגדה שלפניכם באה לספר את סיפור יציאת מצריים ולשאול את שאלות העבדות והגאולה הן מנקודת מבטו של הלאום העברי והן מנקודת מבטו של הפרט המנסה לבנות לו חיים של חירות ושל הרמוניה בעולם מוכה סכסוכים ושיעבוד מסוגים שונים, חלקם גלויים חלקם סמויים. המוטיבים המרכזיים המוכרים נשמרו, לא תמיד בסדר המקורי, לצד פרשניות שונות ותוספות עכשוויות.

כוס ראשונה: חג הפסח כחג האביב

[קידוש] ברוכה את השכינה, תודעת היקום, בוראת פרי הגפן.

ברוך כוח החיים, שהחיינו וקיימנו והגיענו לזמן הזה.

"הנה הסתיו עבר, הגשם חלף הלך לו, הניצנים נראו בארץ,

עת הזמיר הגיע, וקול התור נשמע בארצנו.

התאנה חנטה פגיה והגפנים סמדר נתנו ריחם" [שיר השירים]

שרים:

ניצנים נראו, נראו בארץ

עת הזמיר הגיע, עת זמיר

כי הנה הסתיו עבר

סתיו חלף הלך לו

הגפנים סמדר נתנו, נתנו ריחם.

"היום אתם יוצאים בחודש האביב

שמור את חודש האביב

ועשית פסח

כי בחודש האביב הוציאך ה' אלוהיך ממצרים לילה."

כוס שניה: אביב העם

בשנת 1947 נשא דוד בן גוריון נאום בפני ועדת החקירה של האו"ם, על זכותו של עם ישראל למדינה עצמאית:

"לפני שלוש מאות שנה הפליגה לעולם החדש אנייה ושמה מייפלאור. היה זה מאורע גדול בתולדות אנגליה ואמריקה, אך תמהתני אם יודע איזה שהוא אנגלי או אמריקאי מתי בדיוק הפליגה אוניה זו ומה אכלו נוסעיה לפני צאתם לדרך?

ואילו אנו, שאבותינו יצאו ממצרים לפני יותר מ־3300 שנה, כל יהודי בארץ ובעולם יודע שיצאו בחמישה עשר לחודש ניסן, וכולם יודעים בדיוק מה אכלו לפני צאתם, ואף מה היה טעמו של אוכל זה. ועד עצם היום הזה אוכלים יהודים מצות בחמישה־עשר בחודש ניסן ומספרים ביציאת מצריים."

אף אנו מוכנים לספר

ביציאת מצרים מעבדות לחירות, משיעבוד לגאולה

כי גם הורינו יצאו משעבוד וגלות

ובנו בית לעם ישראל על אדמתו.

את מועד החירות נוסיף לחגוג בבית זה, אנו ובנינו ובני בנינו.

ונייחד לילה זה מכל הלילות לשוחח בו על החירות ומשמעויותיה,

בימים ההם ובזמן הזה.

שרים:

שמחה רבה, שמחה רבה, אביב הגיע פסח בא

שאול אשאל, שאול אשאל ארבע קושיות

שתה אשתה שתה אשתה ארבע כוסות

שמחה רבה שמחה רבה אביב הגיע פסח בא !

כוס שלישית: "מצווה עלינו לספר ביציאת מצריים"

קדש/י

מוזגים ומברכים:

בָּרוּךְ אַתָּה ה', אֱלֹהֵינוּ חי העולמים, בּוֹרֵא פְּרִי הַגָפֶן.

וּרְחַץ

נוֹטְלִים אֶת הַיַדַיִם (וְאֵין מְבָרְכִין "עַל נְטִילַת יָדַיִם")

כַּרְפַּס

טוֹבְלִים כַּרְפַּס פָּחוֹת מִכְזַיִת בְּמֵי מֶלַח, וּמְבָרְכִים:

בּרוּכהְ אַתּ השכינה, הרוח היוצרת, בּוֹרֵאת פְּרִי הָאֲדָמָה.

יַחַץ

בעַל/ת הַבַּיִת יִבְצַע אֶת הַמַצָה הָאֶמְצָעִית לִשְׁתַּיִם וּמַצְפְּין אֶת הַחֵצִי הַגָדוֹל לָאֲפִיקוֹמָן.

מגיד

מגלה את המצות, מצביע על המצה הפרוסה שבאמצע, מגביה את הקערה ואומר בקול רם:

הא לחמא עניא

זה לחם עוני שאכלו אבותינו בארץ מצרים

כל דכפין ייתי וייכול (־כל רעב יבוא ויאכל)

כל דצריך ייתי ויפסח (־כל נצרך יבוא ויפסח)

מה נשתנה הלילה הזה מכל הלילות ?

שבכל הלילות

אנו אוכלים חמץ ומצה

הלילה הזה כולו מצה

שבכל הלילות

אנו אוכלים שאר ירקות

הלילה הזה כולו מרור

שבכל הלילות

אין אנו מטבילים אפילו פעם אחת

הלילה הזה שתי פעמים

שבכל הלילות

אנו אוכלים בין יושבין ובין מסובין

הלילה הזה כולנו מסובין

שבכל הלילות,

אנו אוכלים ומשיחין לתומנו,

הלילה הזה כולנו מגידין את הגדת החירות.

את הסיפור הזה אנו נקראים לספר שנה אחר שנה ודור אחר דור. לא כולם מסביב לשולחנות הסדר מאושרים מההכרח הזה, ויש מתקוממים — וההגדה מתארת את ארבעת הבנים והבנות שמאתגרים את מנהל הסדר — החכם, הרשע, התם וזה שאינו יודע לשאול..

כּנֶגֶד אַרְבָּעָה בָנִים דִּבְּרָה תּוֹרָה — אֶחָד חָכָם, וְאֶחָד רָשָׁע,

וְאֶחָד תָּם, וְאֶחָד שֶׁאֵינוֹ יוֹדֵעַ לִשְׁאוֹל....

[הורה] חָכָמה מָה היא אוֹמֵרת?

[בת] "מַה הָעֵדוֹת וְהַחֻקִּים וְהַמִשְׁפָּטִים אֲשֶׁר צִוָּה יי אֱלֹהֵינוּ אותנו ?

[הורה] וְאַף אַתָּה אֱמָר לה בחוזק יד הוציאנו ה' אלוהינו ממצרים מבית עבדים.

[הורה] רָשָׁע מָה הוּא אוֹמֵר?

[בן] "מָה הָעֲבֹדָה הַזֹּאת לָכֶם? מה הטורח הזה שאתם מטריחים אלינו בכל שנה ושנה?

[הורה] לָכֶם — וְלֹא לוֹ. וּלְפִי שֶׁהוֹצִיא אֶת עַצְמוֹ מִן הַכְּלָל כָּפַר בְּעִקָּר. וְאַף אַתָּה אֱמֹר לוֹ: "בַּעֲבוּר זֶה עָשָׂה יי לִי בְּצֵאתִי מִמִּצְרָיִם", לִי עשה, לאותו איש לא עשה. אִילּוּ הָיָה אותו האיש במצרים לֹא הָיָה ראוי להגאל משם לעולם.

[הורה] תָּמה מָה היּא אוֹמֵרת?

[בת] 'מַה זֹּאת?'

[הורה] אף אתה למדה הלכות פסח — שאין מפטירין אחר הפסח אפיקומן. ('אפיקומן' בתרבות ההלניסטית קרוי בימינו After-party. כיוון שמצוות הפסח היתה בחוג המשפחה נשלל מנהג מוכר זה.)

[הורה] וְשֶׁאֵינוֹ יוֹדֵעַ לִשְׁאוֹל — אַתְּ פְּתַח לוֹ תחילה, בני — זכור תזכור, עבדים היינו לפרעה במצרים.

אלא, שבכל אחד ואחד מאיתנו נמצאים כל הארבעה....

ארבע אחים

מילים ולחן: נעמי שמר

ביום בהיר ונהדר / יצאו מתוך ההגדה

חכם ותם, רשע גדול / וזה שלא ידע לשאול.//

פגש חכם בחכמה / אהב התם את התמימה

והרשע בתור אישה / תפס מרשעת איומה//

וכשארבעת האחים / יצאו לנוע בדרכים

מיד מכל ארבע רוחות / פרחים הגיעו וברכות//

וזה שלא ידע לשאול / לקח את היפה מכל

שילב ידו בתוך ידה / וחזר איתה להגדה//

לאן הובילו הדרכים? / היכן ארבעת האחים?

בשיר שלנו ידידי / אסור לשאול יותר מידי !

כיצד הגיעו אבותינו למצרים? הסיפור התנ"כי מספר כי לאחר בחירת האלוהים במשפחת אברהם אשר תהפוך לעם גדול, נאלצו צאצאיו — יעקב ובניו, בשל שנות בצורת לרדת מצריימה. שם בנו יוסף הפך למשנה לפרעה, והם הפכו ברבות השנים לגוי גדול. כאשר קם מלך חדש שלא הכיר את יוסף וחשש מפניהם, העבידם בפרך בבניית ערי מסכנות. אז זעק העם לאל להצילו מסבלותיו. אחרי כארבע מאות שנים של סבל מתרחש המענה האלוהי לזעקת העברים ומתגלה בסיפורו של מנהיג יוצא דופן — תינוק שזה עתה נולד, ניצל מגזרת פרעה להמתת הבנים הזכרים באמצעות הסתרתו על היאור, ונמצא על ידי נסיכה מצרית.

זוהי אחת הדמויות היותר נשכחות בסיפור הדרמטי והצבעוני הזה... כשהיא יורדת לרחוץ עם נערותיה ורואה את התינוק בתיבה אומר הכתוב — "וַתֵּרֶא אֶת הַתֵּבָה בְּתוֹךְ הַסּוּף וַתִּשְׁלַח אֶת אֲמָתָהּ וַתִּקָּחֶהָ: וַתִּפְתַּח וַתִּרְאֵהוּ אֶת הַיֶּלֶד וְהִנֵּה נַעַר בֹּכֶה וַתַּחְמֹל עָלָיו וַתֹּאמֶר מִיַּלְדֵי הָעִבְרִים זֶה". בת פרעה סיכנה את עצמה מאוד, ביודעה שאביה ציווה להשמיד ולאבד כל זכר כדי שלא תהייה המשכיות לעם העברי. אך היא אימצה את התינוק בסיכון, משה בן עמרם, לקחה לו מינקת מן העבריות, "את אם הילד", וגידלה אותו כנסיך בארמון פרעה.

איזו חמלה, איזה אומץ.

ומשה, לא שכח מי הוא ולאן הוא שייך וכי עליו להאבק בעוול. בראותו איש מצרי מכה איש עברי מאחיו, הוא קם להורגו. מפחד פן מעשהו יתגלה הוא בורח למדין. שם נישא לציפורה, בת יתרו כהן מדין.

"ומשה היה רועה את צאן יתרו וינהג את הצאן אחר המדבר. ויבוא אל הר האלוהים, חורבה".

וירא מלאך ה' אליו בלבת אש מתוך הסנה וירא, והנה הסנה בוער באש והסנה איננו אוכל...ויקרא אליו אלוהים מתוך הסנה ויאמר: ראה ראיתי את עני עמי אשר במצרים ואת צעקתם שמעתי מפני נוגשיו כי ידעתי את מכאוביו ועתה לכה ואשלחך אל פרעה והוצא את עמי בני ישראל ממצרים" [שמות, ב']

ויבואו משה ואהרון ויאמרו אל פרעה: שלח את עמי! ויכבד פרעה את ליבו ולא שילח את העם.

המספר המקראי מתאר עשר מכות קשות ועל טבעיות שניחתו על המצרים בשל סרובו של פרעה לשחרר את העם. אך גם בימנו מתחוללות מכות דומות לאלו, והן אינן על־טבעיות אלא ממש מעשה ידי אדם (עפ"י העיבוד של החברה להגנת הטבע.)

[נוהגים בכל אזכור של מכה, לטבול את האצבע ביין ולהתיז על המפה].

במכה הראשונה זוהמו מי היאור בדם , אפשר שכתגובה להשלכת בני העבריים ליאור. למי החיים שלנו, לים ולנהרות, מוזרמים שפכים, פסולת תעשייתית, פלסטיק רעיל וכתמי נפט. מכת צפרדעים דומה למכת התפרצות בעלי חיים כחולדות ועטלפים, הנגרמת עקב הפרת האיזון הטבעי בין חיות הבר לבני האדם. מכת הכינים , השורדים שלל חומרי הדברה הפוגעים גם בנו, עדין מוכרת לכל הורה. מכת הערוב , המפורשת כפגיעת חיות באדם, מתרחבת עקב הגזלה המתמדת של שטחי החיים שלהן. מכת הדבר פגעה בבקר אך האדם פוגע בבעלי החיים לאין שיעור יותר עקב הציד הנרחב והיחס התעשיתי והאכזרי לבהמות. מכת השחין גרמה לאבעבועות בעור ומאז, עקב הצפיפות האנושית, מתפשטות מגפות קשות - מוירוסי שפעת עמידים לחסונים ועד וירוס הקורונה בימים אלה ממש. מכת הברד נחשבת כיום קלה לעומת סערות ושריפות הענק, והבצורות הקשות שיצרנו, בשל תהליך התחממות כדור הארץ. מכת ארבה היא תופעה טבעית אך פגיעה גדולה ביבול עלולה להיגרם עקב התיעוש החקלאי. צמצום מיני הזנים על ידי חברות הזרעים הדומיננטיות עלול לגרום שוב לרעב במקרים של מחלות בצמחים אלה. מכת חושך נגרמת בימינו על-ידי זיהום האוויר בערפיח, ונוספה עליה המכה המנוגדת – מכת קרינת השמש החזקה כתוצאה מהחור שנוצר באוזון. אך המכה הנוראה ביותר היא מכת בכורות – זהו וירוס השנאה המתלווה לרודנות והגורם לאלימות נוראה ביותר. מספר בלתי נתפס של מאות מליונים נרצחו בכל יבשות העולם עקב מלחמות והשמדות גזעניות.

המאבק הראוי הוא להתגברות על האנוכיות והיהירות, על תאוות הבצע והקיצוניות, ולמען מתינות, התחשבות, אחווה ואנושיות.* הבה נדאג לעצמנו לכדור ארץ ירוק יותר ולהתנהגות מיטיבה לנו – אמן.

פרק חדש נפתח עתה — פרעה נבהל מהמכות, שיחרר את העם ויצאנו אל המדבר, אל הדרך. אמנם פרעה מתחרט ורודף אחר העם שזה עתה שחרר עצמו מעבדות, אך מתחולל נס חציית ים סוף ופרעה וחיילו טובעים בים.

ראוי להבחין בין שמחת ההצלה החיובית, לבין השמחה לאידו של האחר — השלילית. ההגדה מספרת כי כאשר טבעו המצרים בקשו מלאכי השרת לומר שירה. ענה להם הקב"ה: "מעשי ידי טובעים ואתם אומרים שירה?!"

[אשה קוראת]:

"ותקח מרים הנביאה, אחות אהרון, את התוף בידה ותצאנה כל הנשים אחריה בתופים ובמחולות".

שרים:

בצאת ישראל ממצרים בית יעקב מעם לועז

היתה יהודה לקדשו ישראל ממשלותיו

הים ראה וינוס, הירדן יסוב לאחור

ההרים רקדו כאלים

גבעות כבני צאן.

מה לך הים כי תנוס? הירדן תיסוב לאחור?

ההרים תרקדו כאילים? גבעות כבני צאן

מלפני אדון חולי ארץ מלפני אלוה יעקב

ההפכי צור אגם — מים חלמיש למעיינות מים.

מדרשים רבים מספרים לנו על באר מרים הנביאה, אשר ליוותה במימיה הקסומים את נדודי ישראל במדבר. לפיכך, מנהג חדש שמתווסף לשולחן הסדר הוא כוס מרים, לצד כוס אליהו. אנו ממלאות אותו במים כזכר לבאר מרים. המים הינם סמל לחיות המקיימת אותנו במסענו, זוהי הרווחה היומיומית, בעוד שכוס אליהו מסמלת גאולה עתידית.

כוס רביעית: מאז ועד היום — שיר הלל לתקווה ולחירות

רבן גמליאל היה אומר: כל שלא אמר שלושה דברים אלו בפסח לא יצא ידי חובתו.

ואלו הן: פסח מצה ומרור.

רבים מררו את חיינו בעבר וגם בהווה אך לא אחת אנו ממררים את חיי עצמינו. לכן כדי להזכיר לעצמינו גם את עברינו וגם את חסרונותינו וגם את אפשרות התיקון וההתפתחות — אנו לוקחים מצה המסמלת בהילות והכרח, מרור המזכיר קושי, וחרוסת שעשויה אגוזים תמרים ותפוחים ומסמלת שפע ותקוה — ואנו כורכים הכל יחדיו ומקוים שבשנה הבאה נרגיש יותר את טעמה של החרוסת ופחות את טעם המרור.

(לוקחים כזית מרור, מטבילים בחרוסת ומברכים "על אכילת מרור")

בבסיסה של ההגדה עומד הקשר בין שתי יציאות מצרים שהן אחת: היציאה מעבדות לחירות והיציאה מהמון הבודדים לחברה אחראית ואתית. מיהו בן חורין? האדם היודע לאהוב ולסמוך על האחר, והמזהה עצמו כחלק מדבר גדול יותר ושלם. סיפור יציאת מצרים מציג את האפשרות והתקווה של שחרור מדיכוי, לא על־ידי אינדיבידואל, אלא על־ידי בניית חברה הגונה וערכית, שאבני היסוד שלה הם בני האדם שווי הזכויות ובני־החורין. הלוואי ונזכה אנו, בננו ובנותינו ובני בננו ובנותינו, לראות בהתגשמותו של חזון זה. אמן!

שרים:

אני ואתה

(מילים: אריק איינשטיין. לחן: מיקי גבריאלוב)

אני ואתה, נשנה את העולם,

אני ואתה, אז יבואו כבר כולם

אמרו את זה קודם לפני, זה לא משנה,

אני ואתה נשנה את העולם.

אני ואתה ננסה מהתחלה,

יהיה לנו רע, אין דבר זה לא נורא

אמרו את זה קודם לפני, זה לא משנה

אני ואתה נשנה את העולם.

ברכה לקראת הסעודה

מזון זה הוא מתנתו של היקום כולו, השמיים, הארץ, מהלך הזמן והרבה עבודה קשה.

מי ייתן ונאכל כך שנהיה ראויים לו, במתינות ובמידה.

מי ייתן ונאכל רק את המזין אותנו ומונע מחלה

אנו מקבלים מזון זה ברגשי תודה ואהבה.

*

לאחר הארוחה, ממשיכים בקריאה ובשיחה, שרים משירי ההגדה ושירים עבריים.

ד"ר ראובן גרבר שימש כמרצה לקבלה ולמחשבת ישראל בעת־החדשה במכללות האקדמיות לחינוך "ילין" (ירושלים) ו"לוינסקי" (תל־אביב);

שימש מדריך ארצי במשרד החינוך לחינוך לדמוקרטיה — ולרב קיום;

הרצה באוניברסיטאות בארה"ב;

חבר צוות לשעבר ב"בית הספר לעובדי הוראה בכירים".

ספריו שפורסמו — וצפויים לצאת במהדורה דיגיטלית:

"מהפכת ההארה — דרכו הרוחנית של הראי"ה קוק". (2005), בהוצ' הספרייה הציונית.

"הומניזם ישראלי — מציונות רוחנית לתרבות ישראל". (2010), בהוצ' מכון מופ"ת.

ספריו הצפויים לצאת במהדורה דיגיטלית:

* "מגילת העצמאות — דרך לישראל".

"הגדות ישראליות למועדי־ישראל"