אלבום יורם

יורם ביאלר

מנדלי מוכר-ספרים ברשת

www.mendele.co.il

אלבום יורם

יורם ביאלר

מהדורה אלקטרונית: מנדלי מוכר ספרים ברשת

© כל הזכויות שמורות ליואל ויהודית ביאלר

כתובת אתר ההנצחה: http://www.yoram.org.il

עלי מוהר מספר על יורם, ליואב גינאי מתוך "לגעת ברוח", באדיבות ארכיון הסרטים, ערוץ 1:

https://www.youtube.com/watch?v=SOEP2dMRXqM

אין לשכפל, להעתיק, לצלם, להקליט, לתרגם, למכור, להפיץ או לאכסן במאגר מידע ללא אישור בכתב מבעלי הזכויות. העתקה והפצה של ספרים דיגיטליים פוגעת בקניין הרוחני של היוצרים ואסורה על-פי חוק.

תוכן העניינים

1. שער

2. כותרת

3. זכויות

4. תוכן העניינים

5. אלבום יורם

6. פרטי מהדורה אלקטרונית

אלבום של יורם

קטעי הרהורים, לבטים וחיפושים, כפי שבאו לביטוי ביומנים ומכתבים להורים, חברות אהובות וידידים.

צילומי נוף ואדם – המשתרעים על פני שלוש שנות שירות (שלושה שבועות חסרו לשחרור) במסגרת נח"ל מוצנח – במשק, בגדה ובתעלה.

אוקטובר 1966 – אפריל 1969

לחץ/י כאן להקראה

יום שבת, כ' באדר תשכ"ח

שבת שלום יובלי,

היום שבת, ואתמול היה לי יום הולדת ואף אחד לא עשה לי מסיבה והייתי נורא עצוב והתגעגעתי אליך והביתה. ולכן אני כותב לך עכשיו.

ביום חמישי הייתי במלחמה.

עשינו מלחמה עם ערבים רעים שקוראים להם "פתח" (לא כל הערבים רעים, אבל אלו שקוראים להם "פתח" הם רעים מאד).

הערבים האלה נכנסים בלילה בלילה לארץ, והורגים חיילים, חברים שלנו, ומניחים מוקשים (זה סוג של פצצה נגד רכב) וביום שלישי עלה אוטובוס עם תלמידי בית ספר על מוקש והרבה ילדים נפצעו. לכן החליטו להעניש את הערבים הרעים האלה וללמד אותם לקח פעם אחת ולתמיד.

ביום חמישי בבוקר בבוקר, עוד לפני שעלתה השמש, עברנו את הירדן עם טנקים מלפנינו ומטוסים מעלינו. קצת פחדנו בהתחלה, כי אף אחד לא ידע מה יקרה, אם תהיה המלחמה קשה, ואם יהרגו ויפצעו הרבה חברים שלנו או מעט. אבל כולם רצו להילחם, והיו אמיצים כיוון ששבוע קודם נכנסו כמה "פתחים" כאלה והרגו שני חברים טובים שלנו... ורצינו עכשיו לנקום את דמם.

וכך, גם אמיצים וגבורים (כי בכל זאת, הצנחנים שלנו הם אמיצים) וגם קצת מפחדים, דהרנו על גבי זחל"מים (אוטו שהוא משורין כמו טנק) אל האויב. בדרך לא מצאנו אף אחד חוץ מכמה פרות שאכלו בשקט והרימו ראשם בתמיהה למראינו, לא מבינות, מה רוצים כל כך הרבה אנשים.

נסענו הלאה והגענו אל כפר גדול שקוראים לו "כרמה", וששם היו הרבה "פתחים" רעים.

המלחמה לא היתה קשה וכל הזמן היתה הרגשה מוזרה כאילו אתה נמצא באימונים ומשתתף בתרגיל גדול. בסוף תפסנו את כולם, חלק הרגנו וחלק העברנו לארץ והם ישָפטו ויכנסו לבית סוהר.

אך לא על המלחמה רציתי לספר לך אלא על דבר מצחיק שקרה לנו שם. עברנו בכפר וכל הבתים היו סגורים ולא ידעת אם יש שם מישהו, או שכולם ברחו. פתאום שמענו מאחת החצרות רעש משונה. דרכנו את הנשק וצעקנו לאנשים שיצֵאו החוצה ואז לא נפגע בהם לרעה. אף אחד לא ענה, ופתאום שוב שמענו רעש. זרקנו כמה רימונים אל הדלת ואל החצר ואחד התפרצנו פנימה כשכל כלי הנשק יורקים אש.

ופתאום, היה שקט. ולא ראינו אף אחד עד שבאחת מפינות החצר מצאנו מסתתר ארנבון מבוהל שנפחד מהרעש והמהומה. צחקנו נורא ואספנו אותו אלינו. עכשיו הוא מתגורר בעמדה שלי, אוכל גזר ועושה רושם שהוא די מרוצה. וזה בעצם מה שרציתי לספר לך.

חושב שאבוא הביתה ביום ראשון ונורא מתחשק לי ללכת אתך לקרקס. לא מבטיח, אבל אם אוכל נלך. טוב?

מסור המון ד"ש ונשיקות לכולם, וכתוב מה נשמע, ומה שלום כולם, וענת? ואיך הלימודים?

נורא מתגעגע,

יורם

נ.ב. הארנבון הוא קטן ולבן עם כתמים חומים או חום עם כתמים לבנים. זה עוד לא ברור. הוא חברותי מאוד ואוכל ישר מן היד בלי לפחד. כנראה שנקרא לו ג'ימי. מה דעתך?

עֵלי מוהר לאחר צניחתו הראשונה

4.2.68

ממשיכים בינתיים לקפוץ מכל המכשירים. כבר מזמן התרגלנו והם לא מפחידים עוד, אם כי תמיד יש איזו הרגשה שמשהו כאן לא כל כך בסדר, שכן אדם נורמלי לא קופץ מגובה 12 מ' סתם כך. אבל חוץ מזה – העסק אפילו מתחיל לשעמם ולהימאס. ביחוד כאשר החבר'ה שהתחילו לפנינו ומשיגים אותנו, כבר צונחים והם מרימים את האף ומספרים על נוף לא רגיל ועל הרגשה חלומית של לבד ושל שקט, הרגשה שאי אפשר לתארה במלים. אני, בינתיים, עומד לנסות את ההרגשה הזו רק ביום ה'. החזיקו אצבעות.

7.2.68

אימונים נמשכים כרגיל. קופצים מגבהים עצומים, ויש הרגשה קצת לא נעימה בקיבה, כשמסתכלים מלמעלה והאנשים קטנים. והרי זה לא טבעי שאדם יקפוץ סתם ככה מגובה כזה. והיד מחפשת משהו לתפוס בו כדי שלא "ליפול" ובעצם אתה לא מאמין שתצא כך סתם לתהום – אבל יוצאים ומתרגלים. אף פעם לא מתרגלים לגמרי אבל אני כבר יודע שאצא מה שלא יהיה ויודע שמתישהו תימתח הרצועה ואבּלם וארחף בנוף ולבסוף זה אפילו מתחיל לשעמם. מתאר לעצמי, שהקפיצה ממטוס, כשאינך קשור לשום כלום, כך סתם לקפוץ אל הריק תהיה די מפחידה אבל גם זאת נעבור. יש ברירה?

קצת מפחדים, יש יותר ויש פחות, לפעמים בלי סיבה מיוחדת מפחדים דווקא היום ולא אתמול או מחר, אבל בסך הכל כשקמים ויוצאים חולפות כל ההרגשות חוץ ממתח מסוים והצפיה לחופה שתיפתח כבר, ואז יש הקלה נהדרת ופורקן מתח. רק חבל שזה קצר כל כך. לא מספיקים למצות וליהנות ונחבטים בקרקע מיד.

בלילה יש אווירה מאוד משונה במטוס – מין אורות אדומים כמו בדיסקוטק או במועדון לילה והיציאה לחושך לא הכי נעימה. אבל תל-אביב משגעת בלילה ובסך הכל גם זה לא נורא.

המון חבר'ה נקעו רגלים ונפצעו, אך לא נורא. יצאתי (לעת עתה, יש לי עוד צניחה אחת) בלי הרבה פגיעות חוץ משריטה קלה...

10 דקות הפסקה

עשר. אולי עשר וחצי. חוזרים מאימוני ערב. 10 דקות הפסקה. ביתן אפל. שלהבתו של נר מבליחה פתאום ועוד אחת. צללים ארוכים, פרועים, על קירות מקולפי טיח.

סיגריות ניצתות. אתה שואף מלוא לוגמיך עשן ופולטו בסילון דק. טוב. רעש כבד של חגורים ותרמילים הצונחים ברישול עייף ליד המיטות. משתרע על המיטה, מותח את אבריך, מנסה לחטוף תנומה. עוד 8 דקות. עוד 8 דקות. מה הם מכינים לנו הלילה? נזכר. המכתב. פותח את קיפולי המכתב שלא הספקת לקרוא קודם. מאמץ עיניך. האותיות מטושטשות, מסוחררות, מרצדות באור הנר.

מישהו כותב על הבית או המשק... הסרט האחרון שראה. מה הוא רוצה? למה הוא מתכוון? פתאום אתה בעולם אחר, על כוכב לכת אחר. הכל מרוחק, מטושטש.

זכרונות. לרגע אינך כאן. כולך שם עם הזכרונות והנערות והים. עוד 6 דקות. לעזאזל.

מישהו כבר מתחיל: חבר'ה להתחיל לצאת, כדאי לכם לעמוד בזמנים. מטומטם. 2 נעלים עפות באויר. כרגיל מחטיאות. משתרר שקט. מישהו הצליח להירדם, כך, פשוט בלי להספיק להוריד את החגור, רגל אחת על הארץ, השניה פשוטה על המיטה. הראש שמוט אל צדה השני והחוצה. נחרות קלות, מנסה לענות על המכתב. מה לספר: היום קרענו את ה... אתמול הלכנו עם אלונקות... מחר מתחילים אימון מחלקה. הכל כל-כך חיוור, שטחי, מה הם יצינו שם? מה הם יודעים על הליכה עם אלונקה או לא לישון 4 לילות רצופים. מוכרחים לכתוב אחרת ידאגו. אז -

כמה נשאר? 3 דקות? יופי. המון זמן. אפשר לישון קצת. לעזאזל, אפילו  סיגריה לא יתנו לגמור.

מה יהיה הלילה? –רוצה מסע אלונקות. אין לי חשק לרוץ הלילה. אבל ללכת עם אלונקות? – שגעון.

אולי אם נהיה בשקט בשקט – ישכחו אותנו. כולאים את הנשימה. המתח הזה...

רק שלא יבוא עם פק"ל – דווקא היום לא מתחשק לי מסע אלונקות. שיהיה מחר. אולי יחליטו לעשות מסדר מיטות בחוץ? אלהים, עשה שיעשו מסדר מיטות בחוץ. כן אני יודע שזה טרטור. זה אסור. אבל מה איכפת לך שיעשו מסדר מיטות בחוץ רק הלילה... לעזאזל, מתי זה יגמר כבר הכל, מתי?

נמאס כבר, יוצא מהאף. הרגשה מחורבנת. יופי, כן אני יודע צריכים לשמור על המולדת ו-7 מדינות ערב שמקיפות אותנו וקיבוץ גלויות. אבל דווקא הערב אין לי חשק למסע אלונקות.

עוד  דקה.

מישהו היסטרי – חבר'ה, הסמל בא, הסמל בא.

מבחוץ נשמעים צעדים כבדים.

התנערות אחרונה. אתה מתחגר בחפזון, תמיד, לעזאזל, יש בעיות עם החגור הזה. דווקא כשאין זמן. ריצה. מסתדרים בשלשות. שלשה אחרונה מלאה. הוא בא עם פק"ל.

מישהו אחרון, כרגיל, מגיח מהחדר האפל. נר אחד, ששכחו לכבותו, רועד, רוטט קמעא וכבה מרוח פתאומית...

להוציא 3 אלונקות...

לחץ/י כאן להקראה

7.6.67

אי-שם

ילדונת חמודונת שלי!

סתם בוקר של קיץ. קצת חם...

הירדן זורם בעצלות. בין אקליפטוסים מאוששים המון דגים, ושקט. מין אידיליה של שלוה ושל נוף.

... והערב יוצאים.

מין ניגוד מחריד בין נוף ובין ידיעה. הערב יוצאים לקרב... "קרב" – מין מושג ערטילאי של סרטים וסיפורים – מילה שתלבש היום מחלצות של דם, אבק, יזע, ושאגות נצחון שיחנקו אולי בדמעה.

סוף סוף יוצאים – הרגשה של זהו-זה, משהו נחרץ. הרגשה של רווחה. נמאס לרבוץ בבטלה מנוונת ולשמוע איך כל החברה נלחמים, פורצים, כובשים, עטורי הילה של לוחמים.

סוף סוף יוצאים.

ומשונה – בעוד כמה שעות שוב לא אהיה יותר לעולם אותו יורם של פעם. משהו ישתנה, משהו יתוסף, משהו יחסר, ואפילו אף אחד לא ירגיש ואפילו לא אדע – משהו ישתנה. אני בטוח.

החבר'ה שקטים פתאום, רציניים, נדמה שאפילו מבוגרים קצת יותר. מתים כבר להיות בתוך, מתים להיות אחרי. משונה – לא מפחדים, אולי הפחד יבוא אח"כ. אולי לא יבוא. פשוט לא יהיה זמן בשבילו. עכשיו השעות הקשות ביותר, מחכים, מתוחים, דרוכים עד מעבר לסוף. אווירה של "טרם קרב" – וזו לא מליצה, אף פעם לא חשתי באווירה כזו - ולא יכול לקרוא לה אלא "אווירה של טרם קרב".

הפעם יוצאים...

יודפת

מן הקיבוץ ואליו

סתם ערב של קיץ, מסוג הערבים הקיציים, מסוג הערבים הקיציים המשגעים האלו ואת הרי יודעת.

עם זלילת פירות, ואוהב מאד מאד פירות של קיץ: לרסק לבו של אבטיח באצבעות נוטפות עסיס, לחסל צלחת תאנים, לקנח בענבים, אולי באפרסק... כשבפינה מזמם הקומקום ומבעבע כבר הקפה התורכי השחור הסמיך. ומה עוד צריך?

הלילה אני שומר. אוהב לשמור בקיץ. לפרוש שמיכה על דשא מטולל, לשמוע איך חומקת הרוח בעד לאיזדרכת, לראות איך נוסעים העננים – כבדים ושחורים לאי-אן, להשתחרר מכל המחשבות, להתמכר לחושך ולשקט, להרגיש איך הם ממלאים את כולי, להיות.

ואיפה תמצאי בעיר שלך מלאת הניאון וסינוורי המכוניות, מין לילה שכזה, עם כל קריצותיו המכוכבות?

יום חמישי, ראשון של פסח תשכ"ט

סיני

גילה של התנועה, גילה של הביולוגית, של החוגים והפגישות, גילה של הגרעין. ואח"כ התחתנת וזה היה קצת מוזר בהתחלה, והתרגלנו. וגילה – אמא.

הבן הראשון של הגרעין, של המחזור, של כל מה שקשור אצלי בחוויות ילדות, נעורים. ואנחנו עוד משתעשעים בחיפושים ותהיות, ובסתם משחקים לא חשובים, לא מחייבים, ואת כבר מעבר ומעל ומאושרת והרבה יותר שלמה, ואחיזתך בחיים, במציאות, הרבה יותר ממשית, אמיתית.

ונהוג לומר המון ברכות ואיחולים של מזל טוב ושפע וברכה ואני – איני יודע לומר מילים של ברכה...

ואיתן בטח מאושר ומשתולל ומתהפך על הדשא (אני עוד זוכר את הגלגולים באוויר שלו, לכבוד יואב...), ולא צריך לחנוק את הבת שלא נולדה, ורוצה נורא שתיוולד לו כבר בת...

ויודפת מקום נהדר לגדל בו ילדים, ונהדר להיוולד באביב של פסח ומול העצמון.

פה – מדבר של המון חול ושמים, ונהר כחול שוקט.

בונקרים מבוצרים, מחילות, כוכים, חיי חפרפרות לאור נרות ועששיות נפט. ויודפת רחוקה הרבה יותר ממרחק זמן הנסיעה אליה ושייכת לעולם אחר. זמן אחר. וערב פסח. ירח של ניסן. סדר חפוז. לעזוב באמצע כי צריך לשמור. וזה הפסח השלישי שאני לא בבית אף פעם לא הייתי בסדר ביודפת – אך אין בעיה לגבי השנה הבאה.

העונה עכשיו, לפי דעתי, היא הכי יפה מבחינת העבודה בדיר: א) המון המלטות (היום, למשל, היה שיא של 6 המלטות) וזו ממש חוויה לראות איך חיים ממש, חיים חדשים, במובן הנכון של המילה, נוצרים. ולפעמים כשיש המלטות בשדה וצריכים לדאוג ולשמור על הטלה ולחזור בערב בראש העדר כשהטלה "נישא על כפיים" יש איזושהי הרגשה מוזרה של אחריות, מצד אחד של דאגה, ושמחה מצד שני (תראו לאיזה סנטימנטלי הפכתי בזמן האחרון - ).

ב) זוהי עונת הפריחה היפה ביותר וכשרואים שדה מלא לבן כרכומים – או כשרואים פה נרקיס ושם רקפת אז פשוט תענוג לרעות.

סיפור לחוף הכינרת

ובכן, בעצם הכל התחיל די על רגל שמאל, כיוון שכבר ביום הראשון (יום ד') החלטנו ליליאן, ניצה ואני ללכת לכנרת, נורא שמחנו לעצור טרמפ שיצא מהמשק. ברם, נגרמה לנו אכזבה קלה כשראינו – שהסגל שלנו יושב שם. הם לא כעסו. רק פשוט ביקשו יפה – שנחזור.

איחלנו להם ליל מנוחה

והמשכנו.

הכנרת היתה מקסימה כרגיל, והירח – משגע.

רק שלא התלהבנו כל כך כשחזרנו. פגשנו את המ"מ שחיכה לנו ליד החדר כשהוא מספר שבכנרת תפס אותנו גם המ"פ...

בקיצור הסתבכנו.

ביום ו' הלכנו שלושתנו למשפט בגדוד (שנמצא במושבה כנרת). אותי שפט המ"פ ודפק לי 3 ימי ריתוק במקום (!)

בעוד שמצב הרוח של הקצינה ששפטה את הבנות לא היה גבוה במיוחד ולכן הן קיבלו על אותה עברה ואשמה – 5 ימי ריתוק (זה מה שנקרא "צריך לדעת להסתדר"). בילינו את ה"וויק אנד" נפלא.

לחץ/י כאן להקראה

יום שישי, חמש בבוקר 29.3.68

בוקר טוב חמודונת,

ושוב מנצל שמירה לכתוב, סתם במצב רוח נהדר. ממול, וכאילו מתוך הירדן, עולים עננים, משטח דק של עבים, רך וראשוני, כמו נשימה חרישית של ארץ מנומנמת, וחומקים ועוברים, ולרגע כאילו הם נעוצים בצמרות הברושים וממשיכים בתנועה לטפנית, פנקנית, וחומקים, מטפסים על הגבעות וכל כולך בתוך ענן, סמיך, מחבק, ואינך רואה את הארץ מתחתיך. ופתאום רוצים להיות אתך, שתהיי ענן ושתלטפי.

וזה בעצם תלוי רק בנו, ובמה שאנחנו באמת רוצים. כל אחד לחוד ושנינו ביחד. אבל איני יודע מה שאת באמת רוצה. בקושי מה שאני באמת רוצה.

ואין טעם להחליט בתיאוריה, במכתבים, זה אף פעם לא הולך כך.

יחסים בין שני בני אדם, יחסים של אמת, הם אף-פעם לא היחס המרוחק, הלא-מציאותי של מכתבים. הם גם לא ערב נהדר בבר אפלולי ו"מיסה קריאולה". הם גם כל האפור וחסר הזוהר, והשיגרה, והלא-משגע, וכל הבעיות הקטנות, והחיכוכים והידיעה לוותר ולחיות ביחד.

ואנחנו עוד לא התחלנו. וצפויות לנו עוד המון פגישות של אושר ושל טוב ביחד, ושכולן יעמדו בסימן של חדש ומסעיר, ולא מוכר, מפני שהן יהיו כאלו חדשות ומסעירות ולא מוכרות, ורק אחר-כך, אם בכלל, כשיחלוף החדש, והלא-מוכר יהפך למוכר, והמסעיר לשגרתי, רק אז נוכל לדעת.

ואני רוצה...

רוצה שתביני. זו אינה הסתייגות ולא התחמקות. מנסה להתייחס ברצינות, לראות בדיוק, מה, איפה, איך.

והדבר הכי מסוכן, ברגע זה, הוא בלא שאכירך, לאהוב אותך נורא, ולמצוא בך המון תכונות שאולי אינן קיימות כלל, ולא לראות את כל מה שהינך באמת ואז אבוא העירה וכל הבלון היפה של האהבה הצבעונית יתפוצץ וישאר מדולדל, ריק, לא שייך.

ואז הפסדנו הזדמנות.

ובעצם אנו מחליטים. ומחליטים לבד וכל הזמן (ואני שונא את המחשבה של "להיסחף בים החיים"). ברגע שהחלטתי לצלצל, ברגע שהחלטת לבוא אתי, ברגע שהחלטת שבעצם אין שום סיבה הגיונית לחזור לביתך, ברגע שהחלטתי לחבק אותך. ובכל הרגעים הללו, אנו קובעים ומחליטים ויוצרים את ההמשך.

רוצה נורא להיות איתך, ולטייל ולאהוב, ולהתפלסף אם תרצי, ולחיות. ויהיה קשה.

בגלל דברים שהם בי, ושהם בך, בגלל המון דברים שמחוץ לנו.

ורוצה לנסות.

עוד מעט פסח וזה הפסח השלישי שאיני בבית. וחג שמח, ילדתי.

ואולי אבוא לחופש עוד מעט ובטח יהיה נהדר.

מתגעגע,

יורם

...לא, לא נפצעתי, אל תבהלי.

לא, גם לא מוכרח לכתוב.

(וכאן המקום להפסיק לקרוא. עברתי, הרי, על שני התנאים היסודיים שקבעת להתרת הכתיבה. אבל את הרי תמשיכי...)

כן, אני יודע – אני עלול להרוס, לקלקל. ערב נהדר של יין וג'ז ונשיקה – ומה עוד צריך? ושדרה בשלכת וילדה מבולבלת (סליחה, שכחתי, אשה...) ועתה נשארנו עם האשליה, אפשרות של תקוה, של אולי.

אני עלול להרוס, לקלקל הכל. אך אם לא אכתוב, לא אבוא, ישאר הערב תמיד בבחינת אשליה, חלום מרוחק, זכרון, וזה הכל.

פתאום את רחוקה כל-כך, ולא מציאותית, שייכת לחלום מרוחק, לעולם אחר, זמן אחר, ולא מצליח להשיג אותך.

מדבר. המון של חול לבן. אופק של צוקים. נוף זר, מתנכר, מאיים במסווה של חול חיוור, שקט.

נוף מתנפל בסופות-חול דוקרני, סוער, קוצף בחימה גועשת, תוקף כל נקודה חשופה בגוף הזה, הלא שייך...

ומותיר אותך ואת כל הציוד, מאובקים, פרועים, לבנים, וכאילו אתה שייך פתאום לנוף ולמקום מאז ומתמיד.

בונקרים מבוצרים, כוכים חפורים, מחילות. חיי חפרפרות. חיים לאור נרות ועששיות נפט, לקולות הפגזים והטרנזיסטור החורק.

שיגרה אפורה של סתם, והרדיו מסכם: "לכוחותינו פצוע קל" – שריונאי שנפצע בירכו בפגיעה ישירה בטנק שלו. שכן. יכול היה להיות חבר.

והמים שוקטים, כחולים, אדישים לאימה, ודקלים בצד השני. ופתאום נדמה שהכל שטותי כל כך וחסר טעם. ילדותי. אנשים משני צידי המים, שיורים זה על זה באדישות מתוך שיגרה, בלי שאף אחד יודע בדיוק מה הוא עושה פה. לירות, להרוג, לא לתפוס משמעות של חיים.

עולם אידיוטי.

רוצה לכתוב, ומשונה, פתאום לא מצליח להגיד באמת, להסביר.

רוצה שתדעי, שתביני.

אהבתי אותך באותו לילה – היית קסומה, מסתורית. אוהב אותך... עד שיאבד הקסם, המסתורין יהיה ידוע, רגיל, שיגרתי.

להיסחף, לסעור, לפרוח, חסר מעצורים וכל השאלות והתמיהות הופכים לידיעה ברורה, חריפה, מובנת מאליה, פשוטה. מלאות של רק את ואני, אנחנו. וזה נהדר.

אבוא עוד המון זמן, ולא רוצה שתחכי. רוצה נורא שתכתבי.

רוצה נורא שתהיי גלויה, אמיתית, כנה, אחרת הרי אין טעם בכלל.

לפעמים זה קל יותר במכתבים. השתדלי.

המון נשיקות,

יורם

יום שני

ואת כותבת שהעכשיו הוא אפס לעומת כל החיים ולא מבינה שכל החיים הם אפס לעומת העכשיו. ובני האדם החכמים, הגדולים, אלו שיודעים הכל ומבינים ומסבירים, חיים כולם במחר, ובשלבים, ובעוד מעט...

והנה נגיע... ורק עוד כמה שנים של סתם... ו... ומבזבזים את כל החיים ומתחילים לחיות אז בזכרונות ובמה היה אילו, ובכמה טוב היה אז, ושוכחים שאז במקורו, היה רק שלב מעבר לקראת, והלקראת הלך לאיבוד איפה שהוא...

והרי החשוב באמת הוא לחיות דווקא את העכשיו ואת הכאן ותמיד. וזה לא נראה כך אבל זה קשה מאוד. אבל זו אולי הצורה היחידה.

וכל פעם שאת מסבירה לי שאני אחר ושונה, כי לא נרשמתי לאוניברסיטה ו"לא מוטרד על-ידי בעיות החיים" יש לי מצב רוח משוגע ואני צוחק בקול רם והחבר'ה לא מבינים...

הגענו (ברגל כמובן) אל ים המלח. מקום פנטסטי. חצינו את מדבר יהודה. הרי השולחן המשונים שלו, על רכסיו הגבוהים האדומים, הלקוחים מספרי האגדות, המעוטרים בתמונות צבעוניות דמיוניות.

שקיעות וזריחות עצובות ויפות.

הים בכלל משונה. כבד ועצל מכדי להזיז גל.

אבל אתמול הוא סער והעלה גלים כבדים של בוץ וטיט והמים היו חומים ומלוכלכים.

הנוף ממשיך לשגע ואין לך מושג כמה שהים המת מסוגל להיות חי ומשגע עם עשרות גוונים וצורות ומצבי רוח.

מתוך יומן (נכתב בתעלה)

לבי בצפון ואני – בסוף המארב.

יום חורף שכולו שמש וחולצה מופשלת ופרצוף מחייך, יום שכאילו התבלבל ונקלע בטעות לבין ימי הסגריר הזעומים וסופות הברד של אתמול, של מחר, ואת הלכת במגפיים חומים ובשיער פזור ורגלייך היו יפות, ואהבתי את שערך. מעולם לא ראיתי את פניך...

שאלתי אותך משהו סתמי כמו איך להגיע למשרד הרישוי. מעולם לא היתה לי כוונה להגיע לשם, ואת ענית ברצינות מחויכת ומסבירה ומשתדלת כאילו היתה לי כוונה להגיע לשם.

הנחתי לך ללכת ואחר קראתי לך שוב. היי את! נעלבת ולא הפנית ראשך, נעצרת כששניתי קריאתי, כעוסה קצת, סקרנית מעט.

הסברתי לך על היום היפה המבולבל והשמש. קל לבזבז יום שכזה. ואת הרי יפה, ועשוי להיות נחמד לשתות קפה ביחד. נכון אני מודה, אולי לא, בכל העזה יש מדה של סיכון.

לא, אל תטעי בהבנת דברי. מעולם לא עצרתי נערה ברחוב, אני פשוט לא יודע מה לומר, והיום כה יפה.

הסכמת, וטיפסנו להר וירדנו בכל המדרגות מהכרמל לתחנת הרכבת שנראתה מלמעלה קטנה ומצועצעת ופה היא סואנת שוצפת, נוהמת רעשיה, מדיפה שלל ריחותיה.

ואת היית יפה והבטחת לבוא. מחר כבר בטח אשכח ואולי אחייך לאחרת. אבל היום רציתי בך נורא, ואת לא באת.

והרי היה ברור שכך יהיה. לבשתי למענך את הסוודר היפה ומכנסי הקורדרוי. חפפתי את הראש. כמעט ונטלתי צפורני (בסוף החלטתי כרגיל, שלא מוכרחים להגזים). נכנסתי בכניסה הלא-נכונה, חזרתי ועליתי בריצה את כל המדרגות. צלצלתי בדלתך, פתחת בשתי מחלפות שיער ובג'ינס אתא, מהוה תכול.

דוחקים במהירות את ה"מה אתה עושה כאן, לעזאזל", שמישהו בתוכי לא מוצא לו זמן אחר לברר, אלא דווקא עכשיו, ונכנסים.

פנים חמים, תחושה של אי-נוחות, מבוכה, זרות. הרי הכל היה ידוע מראש: בית עלוב, עם בובות חרסינה מצועצעות ואנציקלופדיה מכלל וסדרת ספרים בכריכה אדומה, וקיר צבוע בשפריץ חום. מזל שלא היו שושנים מלאכותיות אלא כלניות נובלות וטלוויזיה. הו, כן, איך יכולתי לשכוח? טלביזיה חדשה בפוליטורה נוצצת מזדקרת גאה, מכירה בערך עצמה. תקליטיה של כל הלהיטים מלפני שנתיים, מסוג אלו הנשכחים שבועיים אחרי השמעתם הראשונה וממשיכים לחיות אצלך בתקליטיה. טריני לופז.

הוריך נכנסים לומר ערב טוב עליז, מלא עליצות, כאילו הערב טוב. מה כל-כך טוב לעזאזל. ערב מצוין. כן, תודה, אשתה קפה. לא, אין צורך שתבשלי. ממילא אינך יודעת, ואז כולך דיבורים והסברים וסיפורים על החברות והאחיות והצבא, ועליך, כן, עליך.

והבאת קפה, סליחה, שכחתי, קודם ענית הלו מתמשך לטלפון וצעקת על אחותך הקטנה.

ואז, רק אז, הבאת קפה. ולא הייתי חפשי ולא יכולתי בשום אופן להשתחרר. כשחיבקתי אותך הגבת בקור-רוח גדול יותר מכפי שחכיתי וביקשת כעבור חצי דקה שאעזבך. הרפיתי. החזרת את השיחה לנושא הקודם.

רציתי חזק שתבואי, שתהיי עכשיו כאן.

ואז היינו עוברים את כל השלבים המקובלים הרגילים (מוכרחים לחשוב פעם לחדש משהו, אחרת זה עלול לצאת מן האף...) של שמיעת תקליטים, ויכוחים כלליים ברמה המשתנה כל פעם, טיול קצר, מיותר, חיוך נבוך, רמז, והיד המרפרפת בקלות על השיער או חלקת זרועך או מותנך (שים-לב, גם כאן ניתן לגוון איכשהו, אם כי להודות על האמת מבחר ההצעות הוא די מוגבל). תחושת הכיבוש, הבעלות. זהו: את שלי, נלכדת, יקירתי, אין צורך לרצות יותר, לחשוק, זה יבוא מאליו כאילו מגיע לי מאז ומעולם.

היי מסתורית, נחשקת, בלתי נתפסת,

היי שונה, היי אמיתית בבקשה.

אולי... אולי מחר, לא מחר. אם להיות ריאליים, אין שום סיכוי. אולי פעם.

***

סיני, מדבר, גשם.

וילון אפור של גשם בין שמים בהירים וחול צהוב.

מעטה דק של בוץ טובעני, סמיך, שמתחתיו חול יבש, חמים.

להתרגל לנוף, להכיר. והרוח מסתערת על הביצורים הזרים, על הגבעות המלאכותיות.

דקלים בעבר השני של התעלה.

יום הולדת – בן 21.

היום, לפני שנה, להיות בכראמה.

היום – לחפש מוקשים בתעלה.

היום – בשנה הבאה?

21 שנה: 21 אביבים וקיצים, חרפים וסתווים ושוב אביבים. 21 שנה בעולם המטונף הזה 21 שנים ו...

טוב, נאמר, לא ידעתָ, לא ראיתָ, לא חשבתָ, בזבזת 21 שנים. אך הגד מה יהיה ב-21 השנים הבאות? יבוזבזו...? כנראה.

אולי אצליח למצוא את התירוצים, את המלים הנכונות, את השיגרה המפשרת, מרככת, מַקְהה.

אתה חוזר על עצמך.

כן, כנראה.

לרצות להיות בתל אביב. להתלבט אם לראות הערב את הסרט החדש של ברגמן, את המחזה החדש של נסים אלוני או אולי דוקא את גילה ב"ערב במאי".

לחשוב שמבזבז את הזמן.

תל-אביב כ"כ רחוקה. רחוקה יותר מ-10 שעות מרחק-הנסיעה, מ-10 דקות טיסת המיראז' אליה.

להתגעגע ליודפת, לכתוב, לשתות קפה בשקט אצל אבו-עווד. הרדיו מודיע על סופות ברד ורעמים. חדר, תנור. מרחוק הדברים נראים תמיד יפים יותר. בלי כל הפגמים הקטנים של חיי היום-יום, השיגרה האפורה, הבעיות הקטנות, ההתחשבויות...

***

רציתי לראות, רציתי לנצל את הזמן הזה לבחון דברים ממרחק, לדעת. אבל קנה המידה מתעוות, הפרספקטיבה משתנה לחלוטין. זה לא המקום.

מה אתה עושה פה בכלל?

-  יש לי ברירה?

-  אין לך?

לעזאזל.

להיות כמו כולם, להתמזג, לאבד קוי יחוד, להסתיר את עצמי. להתחפש, להיות כמו כולם. לא להיות מודע לרצון להיות כמו-כולם: כמו כל אחד אחר, לא כמו עצמי.

זו הטעות שלך, מבינה?

ניסיתי להסביר לך ולא הצלחתי.

אולי בגלל המלים, אולי מפני שאיני מבין בעצמי, ואיני משוכנע.

***

יש בזה משהו, כמובן. מראש אנו נידונים למשיכה בכוון מסויים, אל תכונות מסויימות, בלא שנוכל לקבוע זאת ע"י "רצון חופשי", והרבה פעמים בניגוד ל"רצון" זה, או בניגוד לאינטלקט. ידיעה זאת צריך לקחת בתור הנחת יסוד, עובדה. הסכנה היא בהלבשה של מערכת תכונות מסויימות, או מיבנה כלשהו, דמיוני, על זה שאותו אני מדמה לאהוב. כי אז נסגרים לגמרי, ללא יכולת לראות בפתיחות, את מלואו, את כל מה שהוא מעבר לתמונה השטחית שלנו, את עומקו, את מהותו.

ראיה שלמה זו היא אחד התנאים היסודיים לאהבה. והמין הוא יסוד משני.

כדרך כל יסוד משני מסוגל הוא להחריב ולהרוס מערכת שלימה, אך אין בכוחו להקים ולהחזיק מערכת יחסים שנכנה אותה בשם "אהבה" אעפ"י שבינתיים אהבה היא מלה בת ארבע אותיות א.ה.ב.ה ולא עוד.

מכיר היטב את הצירוף המפחיד של תענוג וסלידה. של שגעון ללא שאלה, ללא פקפוק. של שכרון תוסס, של חיוניות מרקדת ועמם סלידה מעצמך, ממנה, מהחיים.

מנסה כל פעם לברוח ממנו, ולא יודע לאן.

לא. דרך החיבוק והתאווה אינה הדרך היחידה. אינה דרך כלל.

הדרך המלאה, הכוללת, המסַפקת, היא זו של החיים יחד.

***

ומצחיק, א. כותבת שבעצם לא בעיה להתאהב, הרי החיבוקים והנשיקות שלך משגעים ואת השאר לא בעיה לנפח, ולדמיין. לא – היא כותבת – רק בחלומות לילות הקיץ של שיקספיר צריך אבקת-קסמים כדי להתאהב...

אבל אם תופסים את זה, מוכרחים לתפוס מיד שבעצם זה קשה מאוד להתאהב.

במקרה זה, היא טועה בפירוש שנתנה למערכת היחסים שלנו, כיוון שבלי שום ספק יש מישהו המחבק טוב יותר, המנשק טוב יותר, ובכל זאת לא יעוררה לאהבה.

כי הרי התשובה היחידה לראיה זו היא למצוא מישהו אחר, ואם זו אמת המידה, אין לשער שהיא תיתקל בקשיים מרובים במציאת מישהו כזה.

כן, זה נכון, לא בעיה לנפח, להגזים, לדמיין אהבה, אבל אז – הבלון הצבעוני, הגדול, היפה, מתפוצץ מהר מאד, ונשאר מדולדל, ריק, לא שייך.

ההנחה שלך פשוטה מדי, שטחית, אינה מַספקת. היית צריכה להוסיף למערכת המין, גם את המערכת של השלכת תכונות, תמונה מסויימת, ראיה עיוורת של זה שאנו מדמים לאהוב ובנוסף לכך גם את היסודות החזקים של השגרה, ההרגל, הנוח, המוכר, הידוע, חוסר הצורך במאמץ. זה מסביר יותר מדוע אין זו בעיה ל"התאהב", כיוון שכל זמן שלא מכירים בעובדות אלה לא מצליחים להשתחרר מהן ומהדימוי של ה"ההתאהבות" ולא מבינים.

גיבוריו של יזהר בתל-צקלג יודעים להתחלחל מהרעיון של שיכונים, קוביות, חבלי כביסה, אשה, שכנים עם קלפים בליל שבת אבל אף אחד מהם אינו יודע בדיוק מה זה? אף אחד מהם לא התנסה בזה, לא שקע מספיק עמוק ביום-יומי, כדי לקבל אפשרות ראיה נכונה של מצב זה.

והרי לא זו הנקודה.

הפחד ממלא תפקיד חשוב מאוד במערכת החיים הזו כמניע לבריחה.

ופחד זה הוא הסותם את אפשרות ההמשך אך הוא גם המניע ומעיר את הכוחות הדרושים לחיפוש הנכון.

והפחד המצחיק להיות כמו כולם והרצון האידיוטי להיות שונה, מיוחד, לא רגיל, והנהייה ההמונית האופנתית למצוא את הדיסקוטק שלי ואת הלבוש ואורך השיער שלי, ותקליטי הג'ז שלי. כמה עלוב.

והרי לולא כך, לא היתה שום אפשרות ליצור קשר עם הזולת.

והתנאי להגשמה עצמית הוא הקשר עם הזולת, בפתיחות, שלא תיתכן ללא הדמיון היסודי.

האדם הוא חיה חברתית – זו אימרה ישנה ונדושה. ונסיונות ההתחמקות חולניים ומובילים לאין מבוא.

***

זמן –

ימים בלי ייחוד. ללא שבת. ללא סרט יום ה' או פגישת יום ב'.

שעות בלי ציון. להתעורר ב-2:00 אחר הצהריים בבונקר מואר עששית נפט דועכת, לחשוב שזה אמצע הלילה.

אשליית המסגרות המצחיקה של שעון ושניות נשברת וחושפת את התמיהה.

זמנם של בני אדם הוא שרירותי. הסכם בינם לבין עצמם לחלק, לנתח, לפצל את האין-סוף. בדיחה.

זמן הטבע – זריחה, שקיעה, חילוף העונות. אשליה של תנועה ואולי זוהי זריחה נצחית אחת חוזרת לעולם, לא נשנית, ועם זאת יחידה.

לו היה העולם מערה סגורה של חושך וסטטיות מה היה אז על הזמן?

בני האדם היו מוצאים קנה מידה אחר. אולי מידת ההתבלות, ההזדקנות ואז היו נוצרים אין סוף זמנים, זמן - לכל אדם, לאבן, לחול.

את לא תבואי, לא, לא עכשיו.

את הרי לא יודעת שאת צריכה לבוא, ואני לא אגיד, כי עוד אינני מכיר אותך.

רוצה נורא למצוא אותך.

באמת?

לא. אולי לא. מפחד להתחייב, להתקשר, למסור דו"ח.

להרגיש אחריות, להיות נאהב, להיות שייך.

שונא את המחשבה: להיות שייך.

לכן הרי נגמר עם א.

לכן לא התחלתי עם ב. לכן ברחתי עם ג.

ובכל אופן, לו את היית באה. אולי היה זה שונה. אולי הייתי דווקא חופשי יותר.

דווקא יותר אני.

ובאיזשהו מקום הרי התשובה קיימת. זה ברור.

***

נקרע כל הזמן בין שני כוחות. מצד אחד היצר החזק לחיות. סתם לחיות. בלי שאלות, בלא תמיהות. לדעת לנצל כל רגע. ליהנות. לא להפסיד, לא להחמיץ. לא לבקר, לפקפק או להסס. לקחת, לחטוף. לדעת לתת. להיות מלא בכלום, ושלא יהיה איכפת. לחייך אל נערה ברחוב, סתם כך, כי היא יפה. הרי זה מספיק... לשכב עם א, ב, ג, ולא לפחד מהסתבכויות... לנשק לכל הנערות, לעשות את כל השטויות, לנסוע לאירופה, סתם, כי ממילא לא חשוב והזמן קצר ואין לבזבזו. מקנא באנשים החיים, הלא שואלים, להיות מאושר.

ומצד שני הרצון, הידיעה, שכך בעצם לא שווה ומוכרח לדעת, להבין. חי בספק. לרצות לחיות חיים של משמעות, של טעם, לשנוא חיים של סתם, דברים של סתם - ליצור קנה-מידה. לחיות באמת, ובשלמות, בטוהר.

***

בוקר חדש.

חלקת המים עוד שוקטה, עמוקה, ממורטה, כולה בתוך עצמה, כאילו חוככת עדיין בדעתה אם לשקף גם היום את צמרות הדקלים בחוף האחר.

אוויר צלול.

ורק נהמות הטנקים המרוחקים, ורק צפצופי ה-G.R.C לא שייכים. לא מתחשבים. זריחה סמוקת ערפילים, ירח חורין, נמוג.

לדעת לתפוס את הבוקר החדש, את הזריחה, כאילו זו הזריחה הראשונה ומעולם לא היתה אתמול. לתפוס את הבוקר החדש, את הזריחה כאילו זו האחרונה, כאילו לעולם לא תהיה מחר.

ורק החייל ממול המעביר משחולת בקנה, נראה שטותי להחריד.

לדעת לתפוס בצורה זו – הרי הוא עקרון ההתחדשות המתמדת.

נכתב בתעלה, אפריל 1969.

רוצה ללמוד צילום אך, כמובן, רק בתור הובי

על החוף

אכזיב

דמויות בתל אביב

הכובע

הגג

בבקעה

שכנים ביודפת

ברחוב אלנבי

בחמאם

יורם בן יהודית ויואל ביאלר 22.3.1948 - 22.4.1969, י"א אדר ב' תש"ח – ד' באייר תשכ"ט.

יורם בן יהודית ויואל ביאלר נולד ב-22.3.48 בתל-אביב.

למד בבית הספר העממי "יהודה הלוי" והיה חבר בתנועת "השומר הצעיר".

עם סיום לימודיו התיכוניים ב"תיכון חדש" הצטרף לגרעין נח"ל שנועד להשלמת קיבוץ יודפת.

לאחר תקופת הכשרה מוקדמת ביודפת התגייס עם הגרעין, בינואר 1967, לבסיס טירונים ואחר-כך יצא להכשרה באשדות-יעקב. את שירותו הצבאי המשיך בגדוד 50 של נח"ל מוצנח.

לאחר שירות בבקעה, הועבר בשלהי מלחמת ההתשה, בראשית שנת 1969, לתעלה.

הצילומים והמכתבים שבאלבום שייכים כולם לתקופת שלוש שנות חייו האחרונות של יורם מאז קיבל ליום הולדתו השמונה-עשרה את מצלמתו ועד שנפל בתעלה. היה זה שבועות אחדים לפני סיום שירותו בצה"ל, ב-22.4.69, חודש לאחר יום הולדתו העשרים ואחת, יום ד' באייר, יום הזכרון לחללי צהל.

האלבום הוצא לאור על-ידי יואל ויהודית ביאלר,

אוליפנט 5, ת"א.

עריכה: מנחם ברינקר. עיצוב גראפי: כרטא, עדה ירדני.

סודר נדפס ונכרך בדפוס "כתר" ירושלים, ינואר 1973.

פרטי מהדורה אלקטרונית

שם הספר: אלבום יורם

שם המחבר: יורם ביאלר

שם ההוצאה: מנדלי מוכר-ספרים ברשת

© כל הזכויות שמורות להוצאה לאור

אין לשכפל, להעתיק, לצלם, להקליט, לתרגם, למכור, להפיץ או לאכסן במאגר מידע ללא אישור בכתב מבעלי הזכויות. העתקה והפצה של ספרים אלקטרוניים פוגעת בקניין הרוחני של היוצרים ואסורה על-פי חוק.

מהדורה אלקטרונית מנדלי מוכר-ספרים ברשת

סוגה: היסטוריה וביוגרפיות | מק"ט: 001-3030-001 | מהדורה ראשונה: 1973 | מספר עמודי דפוס: 114

2017-05-03T14:50:24.906+03:00 | mend_he.13